КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/8875/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10168/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 , оформлене наказом № 8-К від 11 березня 2021 року, поновити його на посаді заступника керівника Оболонського районного підрозділу Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що з 02 травня 2019 року позивач працював у Київському міському громадському формуванні з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» на посаді заступника керівника Оболонського районного підрозділу.

Вказував, що у березні 2021 року він не отримав заробітну плату, хоча продовжував виконувати свої посадові обов`язки сумлінно. Як стало відомо, згідно з наказом № 8-К від 11 березня 2021 року позивача було звільнено з посади заступника керівника Оболонського районного підрозділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки він не вчиняв прогулу та відповідач не відбирав у нього пояснення до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення (а.с. 1-6).

У листопаді 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому вказував, що згідно з численними доповідними записками членів формування ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) та повідомлення Оболонського ВП ГУ НП в м. Києві, на посаді заступника керівника Оболонського районного підрозділу ОСОБА_1 працював неефективно та фактично саботував діяльність районного підрозділу. Більше того, за численними доповідними записками прямо підпорядкованих позивачу членів формування, останній неодноразово був відсутній на робочому місті та не здійснював контроль за патрулюванням не брав особисту участь у патрулюванні, за що рішенням штабу формування від 11 березня 2021 року № 03-2021, ОСОБА_1 було виключено зі складу формування, що тягне за собою звільнення із займаної посади. У подальшому на виконання зазначеного рішення штабу формування, керівником штабу було видано наказ № 8-к від 11 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Оболонського районного підрозділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Більше того, позивач достеменно знав про причини та дату свого звільнення, адже його було усно ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки останній відмовився отримати наказ під особистий підпис, що підтверджується відповідним актом від 11 березня 2021 року № 3-2021. Враховуючи наведене, відповідач просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач пропустив строк на звернення до суду (а.с. 43-45).

У жовтні 2022 року позивач подав відповідь на відзив, де вказував на те, що не вичиняв прогулів, просив позов задовольнити (а.с. 74-78).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено(а.с. 103-106).

Не погодившись з рішенням районного суду, 12 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тоцький Б.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 60-74).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Натомість відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку суд першої інстанції не застосував норму про початок перебігу такого строку. Посилався на те, що копію наказу про звільнення отримав у відповідь на адвокатський запит, оскільки копію наказу відповідач не надсилав позивачу та не вручав особисто. Крім того, у період подання позовної заяви строки позовної давності, передбачені ст. 233 КЗпП України, були зупинені на підставі п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень КЗпП України під час дії карантину, а тому відмова у позові на цій підставі є незаконною.

Зазначав, що звільнення позивача з роботи за прогул є незаконним, оскільки позивач не мав робочого місця, не був ознайомлений з внутрішнім трудовим розпорядком, не був обізнаний із відповідним графіком роботи, а тому не міг вчинити прогул. Відповідач ставить в провину позивачу відсутність на чергуванні 01 лютого 2021 року, разом з тим, такого чергування не було в графіку чергування. Щодо відсутності на робочому місці 23 лютого 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , вказував, що за цією адресою жодний підрозділ Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» не знаходиться. Звертав увагу на те, що відповідачем пропущено строк для притягнення до дисциплінарної відповідальності та не відібрано пояснення щодо суті дисциплінарного правопорушення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Тоцький Б.А.підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Відповідач не прибув у судове засідання, при цьому, повідомлений належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, повідомлення повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаної особи до суду не надходили. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 його представник - адвокат Тоцький Б.А. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 127-134).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду без поважних причин, підстави для поновлення якого відповідно до ст. 234 КЗпП України відсутні.

Колегія суддів не погодилась з таким висновком суд першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Згідно з актом Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» № 3-2021 від 11 березня 2021 року було запропоновано отримати та підписати всі необхідні документи для звільнення, проте, ОСОБА_1 в кабінеті керівника штабу ОСОБА_7 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та документами, що стали підставою для видачі такого наказу (а.с. 50).

Позивач посилався на те, що отримав копію наказу про своє звільнення 26 травня 2021 року поштою у відповідь на адвокатський запит (а.с. 8-11).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року КЗпП України доповнено Главою XIX Прикінцеві положення, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України було встановлено карантин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 07 червня 2021 року, тобто в період дії карантину (а.с. 16).

Таким чином, строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем не пропущено, оскільки визначений ст. 233 КЗпП України строк був продовжений на строк дії карантину.

Отже, суд першої інстанції вказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказомКиївського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» № 2-к від 26 квітня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 02 травня 2019 року на посаду заступника керівника Оболонського районного підрозділу за сумісництвом на 0,5 посадового окладу згідно штатного розпису (а.с. 7).

За змістом посадової інструкції заступника керівника районного підрозділу Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» до посадових обов`язків входить, у тому числі, забезпечення контролю за здійсненням патрулювання, участь у патрулюванні (а.с. 62-63).

У матеріалах справи містяться доповідні записки ОСОБА_8 , ОСОБА_4 ,ОСОБА_3 , ОСОБА_2 від 01 лютого 2021 року про відсутність на вечірньому патрулюванні (з 17 год. до 22 год.) ОСОБА_1 , а також складений акт від 01 лютого 2021 року про встановлення факту відсутності заступника керівника Оболонського районного підрозділу ОСОБА_1 на робочому місці, а саме на вечірньому патрулюванні Оболонського району міста Києва. В акті зазначено, що ОСОБА_1 про своє місцезнаходження не повідомив (а.с. 51-55).

Також у матеріалах справи містяться доповідні записки ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 від 23 лютого 2021 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі.

Згідно з актом від 23 лютого 2021 року встановлено факт відсутності заступника керівника Оболонського районного підрозділу ОСОБА_1 на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 з 10 год. до кінця робочого дня. В акті зазначено, що ОСОБА_1 усно повідомив, що під час своєї відсутності на роботі вирішував особисті питання (а.с. 56-60).

Згідно з повідомленням Оболонського ВП ГУ НП в м. Києві від 20 травня 2021 року під час проведення профілактичних відпрацювань території району та інструктажів спільних нарядів комунікація та взаємодія з ГФ «Муніципальна варта» здійснювалася через ОСОБА_8 . Щодо діяльності та ставлення до виконання обов`язків заступника керівника Оболонського районного підрозділу ОСОБА_1 інформація відсутня, оскільки співпраця з останнім не здійснювалась (а.с. 61).

Згідно з протоколом засідання штабу Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» від 11 березня 2021 року вирішено виключити зі штабу Формування заступників керівників районних підрозділів, зокрема, ОСОБА_1 (а.с. 12).

11 березня 2021 наказомКиївського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» №8-К ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника керівника Оболонського районного підрозділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: протокол від 11 березня 2021 року № 03-2021 (а.с. 11).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 76 ЦПК України.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

Позивач не заперечував своєї відсутності на роботі на вечірньому чергуванні 01 лютого 2021 року посилаючись на те, що01 лютого 2021 року по графіку чергування він не мав бути присутнім на цьому патрулюванні.

При цьому, позивач заперечував свою відсутність на роботі 23 лютого 2021 року, оскільки за адресою: АДРЕСА_1 у нього відсутнє робоче місце та жодний підрозділ Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» за вказаною адресою не знаходиться.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На спростування доводів позивача відповідачем до суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач мав здійснювати вечірнє патрулювання по графіку чергування 01 лютого 2021 року.

За відсутності таких доказів, апеляційний суд вважає, що факт прогулу позивача 01 лютого 2021 року не доведений.

Разом з тим, доводи позивача про недоведеність прогулу 23 лютого 2021 року колегія суддів відхилила виходячи з наступного.

23 лютого 2021 року було складено доповідні записки ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про відсутність ОСОБА_1 на роботі.

Згідно з актом від 23 лютого 2021 року встановлено факт відсутності заступника керівника Оболонського районного підрозділу ОСОБА_1 на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 з 10 год. до кінця робочого дня. В акті зазначено, що ОСОБА_1 усно повідомив, що під час своєї відсутності на роботі вирішував особисті питання (а.с. 56-60).

На підтвердження того, що за адресою: АДРЕСА_1 відсутнє робоче місце позивача, останній надав відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» від 11 жовтня 2022 року, де зазначено, що за вказаною адресою станом на 23 лютого 2021 року не знаходиться жодного відділення чи підрозділу Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» (а.с. 96).

При цьому, позивачем не надано доказів перебування на роботі 23 лютого 2021 року та виконання своїх посадових обов`язків, навіть з урахуванням того, що за наказом від 26 квітня 2019 року № 2-к позивач був прийнятий на роботу заступником керівника Оболонського районного підрозділу за сумісництвом на 0,5 посадового окладу.

Посилання на те, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» не спростовує факту відсутності на роботі позивача 23 лютого 2021 року протягом робочого дня, що зафіксовано в доповідних записках та акті відповідача від 23 лютого 2021 року.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Дисциплінарний проступок у вигляді прогулу позивачем вчинено 23 лютого 2021 року, при цьому, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано 11 березня 2021 року, тобто не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку в межах строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України.

Оскільки позивачем не наведено і судом не встановлено поважності причин відсутності на роботі 23 лютого 2021 року, звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул) є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «Муніципальна варта» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07 липня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова