П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року м. Київ

Справа № 367/3714/20

Провадження: № 22-ц/824/8868/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петрика Віталія Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л.В.,

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, про визнання правочину дійсним,

у с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 грудня 2017 року між нею та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 . На реалізацію досягнутих домовленостей вона, позивачка, в якості оплати придбаного нерухомого майна за вищевказаною адресою за період з 31.12.2017 року по 07.07.2019 року передала ОСОБА_5 18 000 доларів США, про що останній 03.10.2019 року склав відповідну розписку. Передумовою укладання цього правочину були попередні домовленості, які відбулися в присутності численних свідків (посадових осіб забудовника, членів родини позивачки, членів родини відповідача, спільних друзів та знайомих), а саме щодо продажу ОСОБА_5 спірної квартири АДРЕСА_2 на умовах розстрочки платежу та тривалої оренди. З метою здійснення в квартирі ремонту та належних умов для проживання, вона, позивачка, уклала з ОСОБА_5 договір оренди від 01.09.2018 року на строк, який відповідав погодженому за домовленістю між сторонами строку розстрочки платежу купівлі цього житлового приміщення. Нотаріальна форма угоди дотримана не була, оскільки ОСОБА_5 мав громадянство Федеративної Республіки Німеччина (раніше він мав громадянство Республіки Польща), був вкрай зайнятою та соціально активною людиною, багато подорожував світом, в Україну навідувався рідко і просто не встиг оформити та засвідчити свою волю на відчуження майна у нотаріуса. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер в Австрійській Республіці. Зважаючи на норми ст.ст. 218 та 392 ЦК України, вона, ОСОБА_1 , є повним та беззастережним власником квартири АДРЕСА_1 . При цьому, вона, позивачка, зробивши ремонт приміщення на суму, яка значно перевищує залишок коштів, які вона мала б сплатити за договором на користь відчужувача майна. Однак, на теперішній час, через незавершення процедури оформлення права власності на квартиру, існує ймовірність оформлення права власності на вказане майно іншими особами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 . Відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. за заявами дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 було відкрито спадкову справу. За наведених обставин, просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та нею, ОСОБА_1 , та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Рішенням Ірпінського міського суду міста Київської області від 13 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Петрик В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, а позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивачки, яка перебувала поза межами України. У разі повторної неявки позивачки в судове засідання, суд першої інстанції мав би залишити позов без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що ні позивачкою, ні її представником заяви про розгляду справи без їх участі не подавались, а наявна в матеріалах справи заява від 28.11.2022 року про проведення судового засідання від 28.11.2022 року без участі ОСОБА_1 не засвідчена електронним підписом, а тому не повинна була прийматись судом до уваги.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що матеріали справи свідчать про те, що позивачка була заінтересована в розгляді справи та ухваленні судом відповідного рішення. Позивачка неодноразово надсилала на офіційну електронну пошту суду зі своєї електронної пошти, що вказана у позовній заяві ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с.4), процесуальні документи та клопотання різного змісту. В матеріалах справи наявне клопотання про здійснення розгляду без її участі від 28.11.2022 року (т. 2, а.с. 46-48). З огляду на наведене, судом першої інстанції правомірно розглянуто справу та ухвалено відповідне судове рішення.Також вказала, що позивачка не була позбавлена права на подання заяви про відмову від позову, проте таким правом не скористалась. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Петрик В. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокати Подоляк В. Г. та Смалій В. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Частиною першою статті 8 ЦПК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Згідно з частинами другою-п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні («Харченко проти України», № 37666/13, § 6, 7 від 03 жовтня 2019 року).

Як убачається із матеріалів справи, про судові засідання, призначені на 03.02.2022 року, 15.06.2022 року, 28.11.2022 року ОСОБА_1 повідомлялась судом першої інстанції шляхом направлення судової повістки-повідомлення за поштовою адресою, вказаною в позовній заяві (т. 2 а.с. 6, 13, 17). Однак, в матеріалах справи відсутні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (судових повісток) позивачці.

28.11.2022 року на електронну адресу суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання, що призначене на 28.11.2022 року, без її участі у звязку з перебуванням поза межами України внаслідок збройної агресії Російської Федерації (т. 2 а.с. 46-50).

28.11.2022 року ухвалою Ірпінського міськоого суду Київської області закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті на 22.02.2023 року (т. 2 а.с. 53).

Не зважаючи на повідомлення позивачки про перебування її поза межами України, суд першої інстанції здійснив повідомлення останньої про розгляд справи, призначений на 22.02.2023 року, а в подальшому на 13.03.2023 року, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на її поштову адресу у м. Києві (т. 2 а.с. 54). Рекомендовані повідомлення про вручення позивачці поштових відправлень в матеріалах справи відсутні. Дані про повідомлення позивача іншим шляхом в матеріалах справи також відсутні.

Отже, на момент розгляду справи по суті та ухвалення судового рішення у суду першої інстанції були відсутні дані про належне повідомлення позивачки про дату, час та місце розгляду справи.

Посилаючись на те, що позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що подане позивачкою клопотання стосувалось лише проведення одного засідання, а саме підготовчого судового засідання, яке було призначене на 28.11.2022 року.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України клопотання підписується заявником чи його представником.

Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Пунктами 12, 32 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частиною першою, другою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14, 16 пункту 1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, електронний документ - це оригінал електронного документу з обов`язковими реквізитами, що надають йому юридичної сили, в тому числі з електронним цифровим підписом автора. Електронний цифровий підпис - це електронний цифровий підпис в форматі, що забезпечує можливість встановлення дійсності підпису у довгостроковому періоді (після закінчення строку чинності сертифіката), визначеному відповідно до вимог законодавства. Електронний цифровий підпис використовується в автоматизованій системі документообігу суду для підписання та погодження (візування) інформаційних ресурсів в цілому або фіксування певних дій з ними (внесення зауважень, пропозицій, погодження частини тексту тощо).

Клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання без її участі від 28.11.2022 року надійшло на електронну адресу суду першої інстанції в електронній формі без скріплення електронним цифровим підписом заявника, а тому вважається таким, що не підписане особою, яка їх подала.

Більш того, вказані положення закону щодо підписання процесуальних документів електронних цифровим підписом були роз`яснені позивачці судом першої інстанції у відповіді на її клопотання, а тому у суду першої інстанції при розгляді справи по суті були відсутні правові підстави посилатись на таке клопотання позивачки.

Посилаючись на ту обставину, що суд першої інстанції розглянув справу без її участі, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, вважаючи, що суд першої інстанції не вправі був розглядати справу по суті.

Разом з тим, колегія суддів відмічає, що положення процесуального закону про залишення позову без розгляду можуть бути застосовані лише у випадку належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи та його повторної неявки в судове засідання. Однак, як встановлено вище, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивачки про розгляд справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Зважаючи на вищевикладене, а також ураховуючи принцип jura novit curia («суд знає закони»), колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності позивачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо суті позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи спір, районний суд встановив, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 .

01.09.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) житла, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 36 місяців.

Згідно розписки від 03.10.2019 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 у якості виплати за квартиру: АДРЕСА_4 000 доларів США. Договірна ціна продажу між сторонами складає 40 000 доларів США без ремонту після забудовника.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка та ОСОБА_5 в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, а тому відсутні підстави вважати розписку договором купівлі-продажу. Інших належних та допустимих доказів, що підтверджують факт укладання договору купівлі-продажу квартири позивачкою не надано. Також позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження факту безповоротного ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення правочину.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17, та підтриманий Верховним Судом у постановах від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі № 637/203/19, від 19 березня 2020 року у справі № 623/2589/17-ц

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Окрім того, згідно вимог частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Оцінивши надану позивачкою розписку від 03 жовтня 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, а тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу. Відповідно відсутні будь-які підстави для визнання за відповідачкою права власності на спірне нерухоме майно.

Доводів на спростуваня вказаних висновків суду першої інстанції апеляційна адвоката Петрика В. В. в інтересах ОСОБА_1 скарга не містить.

Установивши вказані обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, однак допустив порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2023 року та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Петрика Віталія Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 липня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова