н/п 2/490/60/2023 Справа № 490/625/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

26 квітня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва

в складі : головуючої судді Гуденко О.А.

при секретарі Позднякову Є.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

23.01.2023 року позивачка в особі свого предстаника адвоката Вдовиченко І.С. звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .У цій квартирі зареєстрований, але з 2019 року січня місяця не проживає її колишній чоловік відповідач по справі без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, не цікавиться квартирою, його особисті речі відсутні. Таке перешкоджає їй вільно розпоряджатися своєю власністю та змушує переплачувати комунальні платежі за кількість зареєстрвоаних осіб. Оскільки відповідач у вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає з 2019 року, що підтверджується актом про не проживання , посилаючись на положення ст. 150 ЖК України, ст.ст. 386,405 ЦК України, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

17 березня 2023 року відповідачем подано відзив на позов, в якому він просить відмовити у задволенні позову. В обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що починаючи з 2019 року в їх сім`ї почалися непорозуміння та щоб уникнути сварок при дітях він виушений був винаймати інше житло тимчасово, сподіваючись на примирення. Проте 29.03.2019 року рішення суду шлюб між ними було розірвано. При укладанні мирової угоди щодо розподілу спільного мйана подружжя вони доясягли домовленості, що вказана спільна квратира залишається у власності дружини та дітей, а він залишається там бути зареєстрованим та проживати з родиною. Проте позивачка не дозволила повернутися йому у квартиру, не допускали до помешкання, відмовилася надавати ключі . Протягом 2019-2020 років він надавав їй кошти на оплату комунальних послуг, але в подальшому вона відмовилася приймати ці кошти. При цьому, позивачка вводить суд в оману щодо переплати нею комунальних платежів, адже їх сплата залежить від показів лічильників та площі квартири, а не від кількості зареєстрованих осіб.

Він не має іншого власносго або службового житла, орендує житло. В спірній квартирі продовжують перебувати його ососбисті речі та спільне майно , придбане ними під час шлюбу з позивачкою, він має намір повернутися у цю квартиру.

Наголошує, що він не проживає у вказаній квартирі саме через перешкоди, створювані позивачкою, хоча мав намір проживати в цій квартирі разом з дітьми, про що і була домовленість при поділі цієї спільної сумісної квратири після розлучення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2023 року головуючого справі визначено суддю Гуденко О.А.

Ухвалою суду від … 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, призначено судове засідання.

Позивачка та її представник всудове засідання не з`явилися, надали суду заяву, в якій просила справу розглядати без їх участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився , надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечує проти позову.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстрований і відповідач. За цією адресою зареєстровані також діти сторін, 2003 та 2008 р.н.

Як вбачається з матеріалів справи ,згідно Ухвали центрального районного суду м.Миколаєва від 30 вересня 2019 рокуу справі № 490/5026/19 , визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за якою:

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трикімнатну квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 технічна характеристика квартири: квартира посімейного заселення розташована на 7 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3 кімнат житловою площею 42,2 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 12,6 кв.м, 2-а кімната - 10,8 кв.м, 3-я кімната 18,8 кв.м, коридор 14,0 кв.м, вбиральня 1,5 кв.м, ванна 3,3 кв.м, кухня 10,6 кв.м., квартира обладнана лоджія - 1,5 кв.м та балконом 1,3 кв.м, загальна площа квартири 74,4 кв.м. та транспортний засіб: марка Renault, модель Megane, колір білий, державний номер НОМЕР_1 , р.в. 2017.

Виділено ОСОБА_1 у власність вказану квартиру та визнано за нею право власності на цілу частку квартири АДРЕСА_2 .

Припинено право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру .

Право власності на спріну квартиру зареєстровано за позивачем в установленому законом порядку.

Матеріалами справи підтверджується, що на праві власнсоті іншого житла ОСОБА_2 не має.

Відповідно до Акту про не проживання від 17.01.2023 ОСОБА_2 не проживає в цій квартирі з січня 2019 року по теперішній час, сусіди жодного разу не бачили, щоб він відвідував будинко та особисті речі ОСОБА_2 , у квартирі відсутні. Акт підписано сусідами з квартир № 30 , 27 та № 9 за цією адресою, акт завірено представником позиваач адвокатом Вдовиченко І.С.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте з іншого боку, Європейський суд неодноразово наголошував, що відповідно до ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Згідно зі ст. 1 першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст. 1 першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше року та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Судувід 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року, у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено,що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а такожне відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведутьз ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження№ 14-64цс20).

Вирішуючи спір, суд має з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою "трискладового тесту" як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами власника квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, проте за твердженням власника квартири тривалий час не проживає у ньому без поважних причин.

Верховний Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватисяу сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідністьв демократичному суспільстві (Постанова від 19 січня 2022 року у справі № 577/2727/20-ц, провадження № 61-18116 св 21).

Так, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2019року , з реєстрації у добровільному порядку не знімається.

Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, жодних належних та допустимих доказів відсутності відповідача за місцем реєстрації більше одного року суду саме з неповажних причин, про відсутність перешкод у користуванні спірною квартирою з боку власника- суду не надано.

При цьому суд не приймає до уваги Акт про непроживання, на який посилається позивач, оскільки даний акт складений самим представником позиваач зі слів сусідів, які в судовому засіданні не були допитані в якості свідків ( позивач про таке клопотань до суду не заявляв), Акт не відповідає належній формі та не містить необхідних реквізитів, не завірений належним чином - отже як доказ відсутності інтересу відповідача до вказаної квратири та відсутності його речей у приміщенні судом не приймається як неналежний.

Також, припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає вимоз іпропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що позивачкою взагалі не надано суду жодних доказів ( вона навіть на такі не посилалася) , що у зв`язку із збереженням за колишнім членом сім`ї права користування належною їй квартирою та реєстрації місця його проживання у ній, вона позбавлена можливості вільно користуватися власністю та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб.

У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Із наведеного вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а факт формальної реєстрації місця проживання відповідача у даній квартирі перешкоджає позивачу вільно володіти квартирою.

Із врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити за недоведеністю вимог.

У порядку ст. 141 ЦПК України, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору, у зв`язку з відмовою в позові повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 354-355 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Гуденко О.А.