КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/606/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4797/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2022 року у складі судді Одарюка М.П..,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що позивачці стало відомо, що в період з 01 серпня 2021 року по 19 жовтня 2021 року відповідач, шляхом протиправного отримання доступу до банківських рахунків ОСОБА_1 , періодично здійснював самостійно, без відома останньої, перераховував на власний банківський рахунок кошти в сумі 165 373 грн, а саме: із карткового рахунку відкритого в АТ «Акцент-Банк» у розмірі 71 500 грн; із карткового рахунку відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 11 540 грн; із карткового рахунку відкритого в АТ «Альфа-Банк» у розмірі 82 333 грн.

Перераховані кошти є безпідставно набутим майном, на момент звернення до суду позивачеві повернуті не були, а тому просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 165 373 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовну заяву задовольнити, а також вирішити питання стягнення судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції зроблено висновки, що у відповідача наявні правові підстави для отримання від позивача грошових коштів, однак, зважаючи на вимоги ст. 1212 ЦК України, не встановлює правомірність отримання ОСОБА_2 грошових коштів від позивача.

Вказано, що судом не взято до уваги твердження позивача, що між ОСОБА_2 і позивачем не виникало будь-яких договірних правовідносин, які б надавали підстави для відповідача на отримання коштів від позивача.

Апелянт зазначає, що між сторонами не виникало договірних зобов`язань, в тому числі зобов`язань щодо дарування грошових коштів, що підтверджується відсутністю належним чином укладених будь-яких договорів, чи погодження будь-яких істотних умов такого договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним, винесеним з дотриманням всіх вимог процесуального законодавства та всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України, просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи останній повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 201), з огляду на що, колегія вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу й просила її задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у дружніх стосунках.

Встановлено, що сторони спілкувалися через переписку у застосунку viber (а.с.71-73).

Позивачка звертаючись у суд із позовом указувала, що відповідач з 01 серпня 2021 року по 19 жовтня 2021 року, шляхом протиправного отримання доступу до її банківських рахунків, періодично здійснював самостійно, без відома останньої, перераховував на власний банківський рахунок кошти в сумі 165 373 грн, а саме: із карткового рахунку відкритого в АТ «Акцент-Банк» у розмірі 71 500 грн; із карткового рахунку відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 11 540 грн; із карткового рахунку відкритого в АТ «Альфа-Банк» у розмірі 82 333 грн.

При цьому з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0002040 від 22 жовтня 2022 убачається, що ОСОБА_1 звернулася з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України вказавши, що з 01 серпня 2021 року по 19 жовтня 2021 року, невстановлена особа, зловживаючи довірою, під приводом позики заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 , чим спричинила останній значної матеріальної шкоди (а.с. 20).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з його недоведеності.

Такі висновки районного суду є обґрунтованими з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ "Воловик проти України" п. 45).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1. рішення Конституційного Суду України N 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: "добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non conceditvenire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах" (п. 8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п. 6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі ж положення містяться у п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому, як на підставу набуття відповідачем без достатніх правових підстав оспорюваних грошових коштів ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач, зловживаючи її довірою, шляхом використання належних їй кредитних карток, заволодів її грошовими коштами.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, єдиним доказом на підтвердження позовних вимог позивачки є виписка по її рахунку та довідки про виконання банківських операцій.

Разом з тим, даючи пояснення в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 указала, що кошти, які знаходилися на відкритих на її ім`я банківських рахунках, вона добровільно перераховувала на рахунки відповідача, указавши "переказ ОСОБА_2 ", маючи до нього прихильність.

Твердження ОСОБА_1 про перерахування коштів на прохання відповідача спростовуються змістом переписки між сторонами, яка містися у месенджері Вайбер, відповідно до якої ОСОБА_2 заперечується факт прохання у наданні йому матеріальної допомоги позивачкою (а.с.71-73).

Доказів про наявність між сторонами зобов`язальних відносин матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

З матеріалів справи вбачається, що позивачка добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, відтак оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 липня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: