Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2023 Справа №607/24053/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Бойко А.О., представника позивача Островської О.Н., представника відповідача ГУНП в Тернопільській області Дзюбатого А.В., представника відповідача ДКСУ Качор В.В., третьої особи ОСОБА_1 , представника третіх осіб Тернопільської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора Марцун А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, треті особі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 , Тернопільська обласна прокуратура, Офіс Генерального прокурора, про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, у якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 537600,00 гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди, 79680,00 грн. понесених витрат на правову допомогу, витрат на проїзд в сумі 9468,95 грн. та витрат на ночівлю в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 в сумі 21390,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.08.2012 щодо позивача порушено кримінальну справу з присвоєнням реєстраційного номера 24-364 за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.209 та ч.2 ст.366 КК України.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 07.11.2014 у справі №1615/16629/2012, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29.07.2015, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст.209 та ч.2 ст.366 КК України, повернуто Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування з мотивів його неповноти та неправильності, які не можуть бути усунутими в судовому засіданні.

07.09.2015 кримінальну справу №24-364 для проведення додаткового досудового розслідування надіслано в Тернопільський РВ УMBС України в Тернопільській області. За даним фактом 07.09.2015 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000458. 17.02.2020 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.07.2015 за №0000458, щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

Позивач зазначає, що вказаним кримінальним переслідуванням йому було завдано важких моральних страждань, що також вимагало додаткових зусиль для організації життя. Позивач постійно перебував у психологічній напрузі, не міг реалізувати свої права на оздоровлення за кордоном. Під час спроби отримати дозвіл на користування зброєю дізнався, що переслідування щодо нього не закінчилося, оскільки згідно довідки Департаменту інформаційних технологій МВС України, станом на 03.05.2018, він є особою, якій 31.08.2012 ГСУ МВС України пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191, ч.2 ст.209 та ч.2 ст.366 (кримінальна справа 24-364 від 31.08.2012).

Тому, враховуючи, що він перебував під слідством та судом 89 місяців 18 днів у період з 31.08.2012 по 17.02.2020, виходячи із усіх наведених ним обставин зазначених у позові, що негативно відобразились на ньому та мінімального розміру моральної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню становить 537600,00 грн.

Крім того, враховуючи, що позивач постійно проживав в м. Києві та змушений був з`являтися в судові засідання Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з розгляду кримінальної справи щодо нього та ОСОБА_1 , відшкодуванню підлягають витрати на проїзд залізницею з м. Києва в м. Тернопіль в розмірі 9468,95 грн. та 21390,00 грн. витрат за 31 добу ночівлі в готелі «Hotel Pallada». Також позивач, згідно з договором про надання правової допомоги від 12.09.2012, оплатив адвокату 3000 доларів США, що станом на дату подання позову складає 79680 грн.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. від 31.12.2021 відкрите провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 31.01.2022 здійснено заміну неналежного відповідача Відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області на належного відповідача Головне управління Національної поліції в Тернопільській області.

03.02.2022 судом отримано відзив відповідача Державної казначейської служби України, у якому відповідач просить відмовити у задоволені позову. Зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним та жодної шкоди позивачу не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу діями інших суб`єктів. Разом з цим, стороною позивача не надано доказів фактичного понесення ним витрат, а саме квитанцій, банківських документів, рахунків тощо, а так само і не надано доказів того, із чого складалась правова допомога, тобто не надано актів виконаних робіт із зазначенням обсягу правової допомоги, часу, витраченого адвокатом на її надання, що унеможливлює визначити дійсний розмір компенсації витрат на правову допомогу. Щодо витрат на проїзд в сумі 9468,95 грн. та витрат на ночівлю в готелі в сумі 21390,00 грн., то позивачем не надано доказів понесення цих витрат, окрім самостійного розрахунку.

13.04.2022 на адресу суду надійшов відзив відповідача ГУНП в Тернопільській області, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволені позову, у зв`язку із безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Позивач не надав переконливих доказів, які б свідчили про причинно - наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою йому шкодою. Ним не надано чіткого розрахунку розміру моральної шкоди в сумі 537600 грн. та будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми. Сам факт винесення постанови про закриття кримінального провадження чи надсилання справи на доопрацювання не є доказом заподіяння моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування. На дані правовідносини жодним чином не розповсюджується презумпція моральної шкоди. До матеріалів позову позивачем не надано рішення суду, котрим було б визнано незаконними ті чи інші дії органу досудового розслідування ГУНП в Тернопільській області. Також, зазначення еквіваленту відшкодування витрат на правову допомогу в іноземній валюті, в сумі 3000 доларів США не заслуговує на увагу, оскільки розрахунки в Україні проводяться виключно у гривні, а також курс валюти не являється сталим та будь-які коливання автоматично спричиняють зміну суми позову, а отже зміну самих вимог позивача. На підтвердження вимог про відшкодування витрат на проїзд та проживання до матеріалів даного позову не долучено квитанцій про оплату послуг з проживання чи транспортування позивача, квитків на проїзд чи будь - яких інших належних та допустимих доказів понесення вказаних витрат. Серед іншого, просить врахувати, що досудове розслідування кримінального провадження проводилося різними органами, а саме органами УМВС України в Тернопільській області, ГСУ МВС та на завершальній стадії ГУНП в Тернопільській області, яке не проводило відносно позивача будь-яких заходів, котрі б обмежували права та свободи позивача. ГУНП в Тернопільській області не може нести відповідальності за дії вказаних органів, оскільки органи поліції не є правонаступниками органів міліції.

27.04.2022 було здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи між суддями, згідно розпорядження керівника апарату суду №455 від 27.04.2022, яким головуючим суддею визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Стельмащука П.Я.

Ухвалою судді Стельмащука П.Я. від 02.05.2022 цивільну справу прийнято до провадження ти призначено підготовче судове засідання.

20.06.2022 судом отримано відповідь представника позивача на відзив ГУНП в Тернопільській області, у якій сторона позивача зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом визначено правильно, оскільки з 12.09.2012 позивач знаходився під особистим зобов`язанням підписці про невиїзд, що також обмежувало його у вільному виборі місця знаходження та поведінки. Крім цього, нерухоме майно ОСОБА_2 з 12.09.2012 перебувало під арештом та він не міг розпорядитися ним. Вказані обставини спричинили йому додаткові моральні страждання. Разом з цим, враховуючи, що на орган Національної поліції покладено аналогічні завдання і функції, які виконували органи міліції, то ГУНП з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС, що свідчить про правильне визначення позивачем органу державної влади, який повинен бути відповідачем у даній справі.

Згідно заперечення ГУНП в Тернопільській області від 23.06.2022 на вищезазначену відповідь позивача, заходи, які обмежували права та свободи позивача, зокрема запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та накладення арешту на майно, застосовувалися слідчим Міністерства внутрішніх справ, яке не перебуває в процесі припинення, а відтак саме Міністерство повинне бути належним відповідачем у даній справі.

У письмових поясненнях від 13.09.2022 третя особа ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 28.02.2023 до участі у справі залучено Тернопільську обласну прокуратуру та Офіс Генерального прокурора, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

28.03.2023 судом отримано письмові пояснення третьої особи Тернопільської обласної прокуратури, згідно яких у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі, з огляду на наступне. Постанова про закриття кримінального провадження не є доказом понесених моральних страждань, а лише надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди. Твердження ОСОБА_2 про моральні страждання не підтверджені жодними доказами. При цьому, слід врахувати, що станом на час скасування постанови про закриття кримінального провадження від 31.12.2015 ОСОБА_2 не перебував у статусі підозрюваного. Розрахунок та сума моральної шкоди також є необґрунтованими, оскільки позивач перебував під слідством і судом з 12.09.2012 (притягнення як обвинуваченого) до 31.12.2015 (винесення постанови про закриття кримінальної справи), тобто 27 місяців 19 днів. При цьому, інші періоди не повинні враховуватися до періоду, за який згідно з законом відбувається нарахування відшкодування, оскільки позивач не перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого та не обмежувалися його права. Вказуючи на понесені витрати на добирання у судові засідання, позивачем не надано належних доказів того, що такі витрати фактично були понесені та стосуються саме на добирання у судові засідання з розгляду вказаного у позові кримінального провадження. Також, докази, подані з позовною заявою, не підтверджують обставини надання позивачу правової допомоги саме у кримінальній справі №24-364, не містять даних про те, які саме послуги було надано та скільки часу на них витрачено, розрахунків вартості участі у конкретних процесуальних діях чи підготовці конкретного документу.

10.04.2023 судом отримано письмові пояснення третьої особи Офісу Генерального прокурора, відповідно до яких підстави для відшкодування ОСОБА_2 шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні, оскільки в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000458 ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень не повідомлялось, він процесуального статусу підозрюваного не набув. Крім того, у період з 31.12.2015 (винесення постанови про закриття кримінальної справи) до 15.02.2020 (скасування постанови про закриття кримінальної справи) слідство у кримінальній справі №56/0085 (кримінальному провадженні № 0000458) не здійснювалось та такий не повинен зараховуватися до періоду перебування позивача під слідством і судом. Наданий позивачем розрахунок вартості проїзду і проживання в готелі, є неналежним та недостатнім доказом понесених витрат, оскільки він не підтверджує жодних витрат. Також, в силу ст. 121 КПК України, витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, підозрюваного, обвинуваченого, він несе самостійно. Крім того, є необґрунтованими доводи позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, так як у договорі про надання правничої допомоги не вказано номеру конкретної справи, у якій надавалися послуги адвокатом, а також відсутні дані про вартість послуг, а саме вартість певного виду послуг, час витрачений на участь у судових засіданнях та вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, фактично витрачений адвокатом час за надані послуги чи виконані роботи, тобто відсутні істотні умови договору, що унеможливлює обрахування судом обґрунтованості понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в межах конкретного кримінального провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представники відповідачів ГУНП в Тернопільській області Дзюбатий А.В., ДКСУ Качор В.В. в судових засіданнях проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у своїх відзивах на позов.

Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник третіх осіб Тернопільської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора Марцун А.А. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з постанови старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю. про об`єднання кримінальних справ та прийняття до свого провадження від 31.08.2012, головним слідчим управлінням МВС провадилося досудове слідство в кримінальній справі №56/0085 порушеній щодо ОСОБА_1 за фактом розтрати чужого майна у розмірі 350000 грн. належних ТОВ «ТВК «ЛІК» шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах та за фактом службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України. 09.08.2011 винесено постанову у рамках справи №24-364 про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Крім того, 31.08.2012 в рамках кримінальної справи №56/0085 порушено кримінальну справу №24-364 щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України, за фактами вчинення ними за попередньою змовою з невстановленою особою, заволодіння у особливо великих розмірах коштами ТОВ «ТВК «ЛІК» в розмірі 350000 грн. шляхом зловживання своїм службовим становищем, службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки, а також легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом. Приймаючи до уваги, що кримінальні справи №56/0085 та №24-364 порушені щодо однієї і тієї ж особи, їх об`єднано в одне провадження та надано єдиний реєстраційний номер 24-364.

12.09.2012 старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю. винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України в рамках кримінальної справи №24-364. Одночасно, цього ж числа, слідчим складено протокол про пред`явлення ОСОБА_2 обвинувачення, роз`яснення його суті і вручення копії постанови про притягнення як обвинуваченого

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю. від 12.09.2012 в рамках кримінальної справи №24-364 стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 12.09.2012 постанову вручено позивачу та від нього відібрано відповідну підписку про невиїзд.

Постановою цього ж слідчого від 12.09.2012 накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_2 , де б воно не знаходилось.

Також, 12.09.2012 слідчим складено протокол про забезпечення підозрюваному (обвинуваченому) права на захист. Згідно протоколу, ОСОБА_2 висловив бажання, щоб його права та інтереси у кримінальному провадженні захищав адвокат Стьопін О.Ю.

08.10.2012 заступником Генерального прокурора України затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі №24-364, складений 27.09.2012 старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю., за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України.

11.10.2012 згадана кримінальна справа із обвинувальним висновком надійшла до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.11.2014 у справі №1915/16629/2012 кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 209 КК України щодо кожного повернуто Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування з мотивів його неповноти та неправильності, які не можуть бути усунутими в судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29.07.2015 вищевказану постанову суду залишено без змін.

Згідно листа начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України від 21.08.2015 №04/2/5-421-07 матеріали кримінальної справи №24-364 направлено Головному слідчому управлінню МВС України для забезпечення внесення відповідних відомостей до ЄРДР та організації подальшого досудового розслідування. Вказано, що розслідування кримінального провадження не потребує кваліфікаційного рівня слідчих ГСУ МВС України. Оскільки злочин вчинено на території Тернопільської області, де проживає більшість свідків, кримінальну справу доцільно направити до слідчого управління УМВС України в Тернопільській області для організації подальшого розслідування.

07.09.2015 слідчим управлінням УМВСУ в Тернопільській області направлено кримінальну справу №24-364 до Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області для невідкладного внесення відповідних відомостей до ЄРДР та організації подальшого досудового розслідування.

31.12.2015 слідчим СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Серединською М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за №0000458 від 07.09.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Знято арешт з майна.

17.02.2020 старшим слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Калінгер Н.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000458, відомості про яке внесено до ЄРДР 07.09.2015, за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Знято арешт з майна.

Як вбачається із цієї постанови від 17.02.2020, 07.09.2015 до Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області із Тернопільського міськрайонного суду для проведення додаткового розслідування надійшли матеріали кримінальної справи №24-364 від 31.08.2012, про обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 та ч.2 ст.209 КК України. За даним фактом, слідчим відділенням Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області, відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000458 від 07.09.2015, за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.1 ст.366 КК України. За результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні 31.12.2015 прийнято рішення про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. 14.02.2020 Тернопільською місцевою прокуратурою постанову про закриття кримінального провадження від 31.12.2015 скасовано. 15.02.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000090 та №0000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 17.02.2020 кримінальне провадження №0000458 від 07.09.2015 за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.1 ст.366 КК України, перекваліфіковано на ч.2 ст.366 КК України. 17.02.2020 вказані кримінальні провадження об`єднано в одне, якому присвоєно №0000458. Таким чином, приведено кваліфікацію кримінального провадження №0000458 у відповідність із кримінальною справою №24-364.

Згідно довідки серії АА №0601365, виданої Департаментом інформаційних технологій МВС України, ОСОБА_2 на території України станом на 03.05.2018 не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим є особою, якій 31.08.2012 ГСУ МВС України пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, кримінальна справа №240364 від 31.08.2012. Направлено 07.11.2014 рішенням Тернопільського міськрайонного суду на додатковий розгляд. Інші відомості до МВС не надходили. Тернопільським районним відділенням Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальне провадження №0000458 від 07.09.2015. Відомості про результати судового розгляду до МВС не надходили.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі №295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі №607/16567/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Постановою старшого слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Калінгер Н.В. від 17.02.2020 кримінальне провадження №0000458 від 07.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

Тому, позивач має право на відшкодування шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд приймає доводи позивача та вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, за яким згодом було винесено постанову про закриття кримінального провадження, позивач зазнав душевних переживань та надзвичайного впливу, що призвели до зміни його життєвого укладу та завдали йому значних страждань.

На думку суду, кримінальним переслідуванням позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягала в тому, що позивач переживав з приводу притягнення до кримінальної відповідальності, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, застосований до позивача запобіжний захід (підписка про невиїзд) обмежив його право на вільне пересування, а накладений на майно арешт вільне розпорядження ним.

Заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 537600,00 грн. не є надмірним та відповідає засадам розумності та справедливості.

Позивач просить стягнути моральну шкоду за весь період перебування під слідством та судом виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2021 року, а саме 6000 грн.

Не зважаючи на те, що при ухваленні рішення розрахунок міг би проводитись виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на день його ухвалення (6700 грн.), позивач не збільшив розмір позовних вимог в порядку визначеному ЦПК України.

Згідно ч. 2 статті 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Тому, суд розраховує моральну шкоду виходячи із зазначеної позивачем мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2021 року.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено з 01 січня 2021 року мінімальну заробітну плату в розмірі 6000,00 грн.

Позивач перебував під слідством та судом 89 місяців 18 днів, починаючи з 31.08.2012 (дата порушення кримінальної справи стосовно обвинуваченого) до 17.02.2020 (дата закриття кримінального провадження).

Відтак, розмір відшкодування моральної шкоди за період перебування ОСОБА_2 під слідством та судом з 31.08.2012 по 17.02.2020, суд розраховує наступним чином:

89 місяців х 6000 = 534000 грн.

18 днів х 6000 / 30 = 3600 грн.

А всього, 537600 грн.

Враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, суд вважає, що розмір моральної шкоди 537600 грн, про який просить позивач, є обґрунтований, а відтак позов, у цій частині, слід задовольнити.

Суд відхиляє заперечення представників Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора щодо безпідставності включення в розрахунок моральної шкоди періоду з 31.12.2015 по 14.02.2020, виходячи з наступного.

Постановою слідчого СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Серединською М.В. закрито кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР за №0000458 від 07.09.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

І саме цю постанову слідчого 14.02.2020 було скасовано Тернопільською місцевою прокуратурою.

Доказів іншого відповідачами не надано.

Натомість наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що з 31.08.2012 по 17.02.2020 позивач був притягнений до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України.

В ході судового розгляду представники Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора не змогли пояснити, чому в 2015 році після повернення кримінальної справи №24-364 за обвинуваченням позивача у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, на додаткове розслідування до Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області, останній 07.09.2015 вніс відомості до ЄРДР за №0000458 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Якщо органом досудового розслідування була змінена правова кваліфікація, знято обвинувачення (підозру) з позивача за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, то жодних доказів цьому відповідачі та треті особи суду не надали.

При цьому, на невідповідність дій органу досудового розслідування вимогам КПК вказує й інформація наведена у постанові слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 17.02.2020 про закриття кримінального провадження №0000458, відомості про яке внесено до ЄРДР 07.09.2015, за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

Як вбачається із цієї постанови, слідчим 15 та 17 лютого 2020 року вносились до ЄРДР відомості за №0000090, №0000091 та в подальшому вказані кримінальні провадження об`єднано в одне під №0000458, для того, щоб усунути правову невизначеність, яка виникла з 7 вересня 2015 року, та привести кваліфікацію кримінального провадження №0000458 у відповідність із кримінальною справою №24-364, тобто за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України.

Окрім того, видана 03.05.2018 Департаментом інформаційних технологій МВС України довідка також свідчить на користь позиції позивача.

Згідно цієї довідки, ОСОБА_2 є особою, якій 31.08.2012 ГСУ МВС України пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, кримінальна справа №240364 від 31.08.2012. Направлено 07.11.2014 рішенням Тернопільського міськрайонного суду на додатковий розгляд. Інші відомості до МВС не надходили. Тернопільським районним відділенням Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальне провадження №0000458 від 07.09.2015.

Тобто, в інформаційній системі МВС, через кілька років після повернення справи на додаткове розслідування, міститься інформація про притягнення позивача як за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, так і за ч. 1 ст. 366 КК України.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у кримінальному провадженні.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченним статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку, застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

12.09.2012 між адвокатом Стьопіним Олександром Юрійовичем та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно з п.1.1 Договору адвокат приймає на себе доручення про надання правової допомоги ОСОБА_2 в якості захисника по кримінальній справі за ч.5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України в стадії досудового слідства.

За надання правової допомоги клієнт-довіритель сплачує адвокату гонорар в сумі передбаченій додатком №1 до даного договору (п.3.1 Договору).

Проте, позивачем не надано документів, які підтверджують факт та розмір понесених витрат на правову допомогу, зокрема додатку №1 до договору від 12.09.2012.

У позовній заяві позивачем обґрунтовано таку вимогу з посиланням на договір про надання правової допомоги від 12.09.2012, згідно якого позивач оплатив адвокату 3000 дол. США, що станом на дату подання позову складає 79680,00 грн. Проте, у договорі немає положень щодо розміру та факту оплати наданих послуг, а міститься лише посилання на додаток №1 до даного договору, в якому передбачено суму гонорару.

Тому, сам лише договір від 12.09.2012 не є достатнім доказом понесених витрат на правову допомогу, за відсутності в матеріалах справи додатку №1 до даного договору та доказів сплати цих коштів.

Отже, у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити, у зв`язку із недоведеністю цієї вимоги належними та допустимими доказами.

Щодо вимог про стягнення витрат на проїзд в сумі 9468,95 грн. та витрат на ночівлю в готелі в сумі 21390,00 грн., то вони також не підлягають задоволенню, так як є бездоказовими.

Позивачем, окрім розрахунку цих витрат, не надано жодного доказу понесення цих витрат (квитків на проїзд, квитанцій, чеків про оплату послуг, тощо).

Разом з тим, згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить стягнути кошти з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку. Проте, суд звертає увагу на наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та постановах Верховного Суду від 9 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21), від 23 лютого 2022 року у справі № 757/23994/20-ц (провадження № 61-8349св21), від 28 квітня 2022 року у справі № 464/5200/19 (провадження № 16304св21).

За усіх вищевказаних обставин, з метою належного захисту прав позивача та виконання рішення суду, позов ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_2 537600 грн моральної шкоди.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, сформованої у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для правильного вирішення спору.

Так як позивач звільнений від сплати судового збору за подачу вказаного позову до суду на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, треті особі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 , Тернопільська обласна прокуратура, Офіс Генерального прокурора, про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_2 537600,00 грн моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державна казначейська служба України, код ЄДРПОУ - 37567646, місцезнаходження 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, код ЄДРПОУ - 40108720, місцезнаходження 46001, м. Тернопіль, вул. Валова, 11.

Третя особа: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 .

Третя особа: Прокуратура Тернопільської області, , місцезнаходження 46001, м. Тернопіль, вул. Листопадова, 4.

Третя особа: Офіс Генерального прокурора, , місцезнаходження 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15.

Повний текст рішення складено 15.05.2023.

Головуючий суддяП. Я. Стельмащук