№ 336/3438/22
пр. № 2/336/352/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

11 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Пустовіт В.О.

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Коломоєць І.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Біліченка О.О., представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , вказавши, що сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти постійно проживають разом із позивачем, відповідач дітьми не опікується, не приділяє їм належної уваги. Крім того, відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей та має заборгованість зі сплати аліментів. З зазначених підстав ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 29.07.2022 року позовну заяву залишено без руху у зв?язку з неповною сплатою судового збору.

19.08.2022 року позивачем недоліки, зазначені в ухвалі суду, були усунуті.

Ухвалою суду від 06.09.2022 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.10.2022 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду.

06.10.2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

04.11.2021 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву.

Судом задоволено клопотання позивача про допит свідків, інших заяв та клопотань учасниками справи не подавалось, а судом не вирішувалось.

В судовому засіданні позивач підтримав позов повністю, пояснивши, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати із ним відповідно до укладеного між сторонами договору. Відповідач уваги дітям не приділяла, не телефонувала, не вітала з днем народження, матеріально їх не забезпечувала. У квітні 2021 року аліменти на утримання дітей були стягнуті за судовим наказом. Однак, ОСОБА_2 за рішенням суду аліменти не сплачувала, у зв?язку з чим утворилась значна заборгованість. У лютому 2022 року ОСОБА_2 виїхала за межі України, не повідомляючи про це. Фактично вихованням та забезпеченням дітей займається позивач та його дружина, до якої діти ставляться як до матері.

Представник позивача підтримала позов на зазначених підставах.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи, що після розірвання шлюбу позивач перешкоджав їй спілкуватись із дітьми, у зв`язку з чим відповідач самовільно забирала дітей зі школи. До органу опіки чи суду для встановлення участі у спілкуванні та вихованні дітей не зверталась. У лютому 2022 року ОСОБА_2 разом з двома старшими дітьми виїхала до Республіки Польща, де зараз і мешкає постійно. Також відповідач вказувала, що про існування судового наказу про стягнення аліментів вона не знала, про існування судового рішення дізналась у листопаду 2022 року та з того часу сплачує аліменти. Вказувала, що не має наміру ухилятись від матеріального забезпечення дітей, бажає спілкуватись із дітьми та брати участь у їх вихованні.

Представник відповідача заперечував проти позову з зазначених підстав.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет позову в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_2 до органу опіки з приводу часті у вихованні дітей не зверталась, під час проведення засідання комісії для надання висновку по цій справі щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 участі не брала, оскільки не з`явилась на засідання комісії.

В ході дослідження судом доказів були допитані свідки, досліджені письмові докази.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що доводиться сестрою позивача. Після народження дітей фактично їх вихованням займався ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу їх вихованням також займався брат, а згодом і його нова подруга. Діти у спілкуванні матері не згадують, називають матір`ю подругу ОСОБА_1 .

Також в ході судового розгляду справи судом досліджувались письмові докази, з яких встановлено наступне.

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З 30.03.2018 року сторони перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням суду від 01.09.2020 року.

Згідно з укладеним 10.08.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договором місцем проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визначено місце проживання батька.

03.06.2021 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку ОСОБА_2 , щомісячно, починаючи з 29.04.2021 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Постановою державного виконавця від 20.08.2021 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу.

Згідно із розрахунком заборгованості по аліментам станом на 09.02.2023 року ОСОБА_2 має заборгованість по аліментам на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в сумі 64878,75 гривень, оплата аліментів розпочата з грудня 2022 року.

З копії ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2023 року вбачається, що 08.02.2023 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Судом не оцінюється протокол психологічної діагностики ОСОБА_4 , адже протокол не датований, а документи на підтвердження наявності відповідної освіти у ОСОБА_7 суду не надані.

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 20.01.2023 року визнано доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Інші письмові докази судом не оцінюються, оскільки не відповідають вимогам належності, адже не мають значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог (як то наявність заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання інших дітей відповідача), медичні картки дітей, або не відповідають вимогам допустимості, як то пояснення невідомої особи, яка не допитувалась судом в якості свідка, переписка осіб в месенджері, адже не відомо між якими особами вона ведеться.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року.

Згідно з положенням пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до вимог статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і етичний розвиток.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дітей не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, відповідно до Постанов Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21).

Наданий суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був складений за відсутності матері дітей, тобто без врахування її пояснень, при цьому доказів того, що органом опіки вживались заходи для отримання пояснень від ОСОБА_2 шляхом, наприклад, забезпечення участі її в режимі відеоконферензв?язку суду не надано.

За таких обставин, суд не приймає до уваги в якості доказу обставини, викладені у висновку районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району.

Як вказував Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19), факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

ОСОБА_2 дійсно не сплачувала аліменти на утримання дітей до грудня 2022 року, а також не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона брала участь у матеріальному забезпеченні дітей після розірвання шлюбу.

Водночас з грудня 2022 року ОСОБА_2 розпочала оплату аліментів та заборгованість поступово зменшується, тож на момент вирішення справи судом немає підстав вважати, що відповідач ухиляється від сплати аліментів.

При цьому позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що мати дітей умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми чи не зацікавлена у подальшому збереженні родинного зв?язку. Відомості про те, що відповідач не відвідувала навчальний заклад, де навчаються діти, чи медичний заклад, де вони перебувають на обліку, не свідчить про ухилення її від виконання батьківських обов?язків, адже відповідно до укладеного сторонами договору діти сторін за взаємною згодою залишились проживати із батьком.

Наявність у ОСОБА_2 інтересу до збереження зв`язку із дітьми, участі у їх вихованні підтверджується також і фактом подання нею позову про встановлення її участі у вихованні та спілкуванні із дітьми.

З огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд не знайшов достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей, адже це не відповідає їх інтересам, а з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав, визначених у статті 164 Сімейного кодексу України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав є безпідставним, оскільки винної поведінки відповідача стосовно дітей в повній мірі доведено не було, тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає у АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована проживаючою у АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34, код ЄДРЮО 37573885.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.І. Дацюк

Повний текст рішення виготовлений 21 квітня 2023 року