ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4860/23 Справа № 203/3867/21 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення та зняття з реєстрації,

-за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

16.09.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що 08.07.2005 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 17.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець не може без згоди іпотекодержателя передавати документи на квартиру у державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб.

Порушуючи умови договору у цій квартирі 30.09.2005 року були зареєстровані відповідачі без згоди банку.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

06.04.2023 рокувід Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» надійшла апеляційна скарга в якій ставиться питання про скасування рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року та винесення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що 08.07.2005 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеку на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 17.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець не може без згоди іпотекодержателя передавати документи на квартиру у державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб.

Порушуючи умови договору у цій квартирі 30.09.2005 року були зареєстровані відповідачі. Позивач своєї згоди на реєстрацію відповідачів у квартирі, що знаходиься у іпотеці не надавав.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що 08.07.2005 року договором купівлі-продажу була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна квартири визначена у гривнях та дорівнює 131 430 гривень, але фактично квартиру купували за долари США, при цьому ціна складала 26 000 доларів, з яких 10 000 це власні кошти, а 16 000 отриманні за рахунок кредиту. З посиланням на норми законодавства та судову практику просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні просила не задовольняти апеляційну скаргу в частині виселення, пояснивши, що цю квартиру вони купували за частково за свої гроші, частково за кредитні.

Інші сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.341-243), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи:

08.07.2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №DNHDGK00000093, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 19680 доларів США, на строк до 07.07.2025 року., у т.ч. на покупку житла кредит в сумі 16000 доларів США.

В забезпечення виконання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 08.07.2005 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 08.07.2005 року за реєстровим №4649.

Також з матеріалів справи вбачається, що 12.08.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_2 .

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, з 28.10.2005 року ОСОБА_1 та її син були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 та значаться зареєстрованими по теперішній час.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.08.2016 року у цивільній справі №203/2399/16-ц, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка із сином продовжують мешкати в належній ОСОБА_3 квартирі.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на те, що в порушення п.17.12 договору іпотеки, іпотекодавець зареєстрував у квартирі, що є предметом іпотеки, членів своєї сім`ї відповідачку ОСОБА_1 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_2 . Посилаючись, зокрема, на ст.6, ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.629 ЦК України, позивач просив суд зняти відповідачів з реєстрації місця проживання та виселити їх з іпотечної квартири.

Встановивши зазначені обставини судом першої інстанції прийняте рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції виходив із того, що при зверненні до суду з даним позовом та під час подальшого розгляду справи, позивач не посилався та не надав суду доказів, які б свідчили про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , у передбаченому законом порядку.

З урахуванням положень ст.47 Конституції України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судом не встановлено.

Одноособовим власником квартири на теперішній час залишається позичальник та іпотекодавець ОСОБА_3 .

При цьому, позивачем не надано доказів, що реєстрація у зазначеній квартирі членів сім`ї іпотекодавця порушує права банку, перешкоджає йому в реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.

За вказаних вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку в повному обсязі за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

З такими висновками частково погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Щодо позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 апеляційний суд зазначає наступне.

08.07.2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №DNHDGK00000093, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 19680 доларів США, на строк до 07.07.2025 року., у т.ч. на покупку житла кредит в сумі 16000 доларів США (а.с.4-5).

08.07.2005 року ОСОБА_3 по договору купівлі-продажу були придбана квартира АДРЕСА_2 за 131 430 гривень (а.с.53, 54).

Яка й стала предметом іпотеки (а.с.6-8).

Як вбачається з архіву валютних курсів, станом на 08.07.2005 року курс долару США до гривні України становив 505, 50 гривень за 100 доларів.

Тобто 16 000 доларів США (що були отримані у кредит) дорівнювались 80 880 гривням.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що квартира, яка була куплена за 131 430 гривень, куплена частково за кредитні кошти у розмірі 80 880 гривень, а частково за особисті кошти ОСОБА_3 у розмірі 50 550 гривень

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року справа № 310/2950/18, провадження № 61-16820сво19 містяться наступні правові висновки.

Відповідно до положень частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України врегульовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до норм статті 589 ЦК України, частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з положеннями статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірна квартира, загальною вартістю 332 585 грн, була придбана частково за особисті кошти відповідачів (103 085 грн) і частково за кошти отриманого кредиту (229 500 грн). Сторони цей факт не оспорювали.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18) про те, що походження різниці вартості майна не має значення для того,

щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Аналіз норм глави 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка

в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна.

Оскільки жилі приміщення та частка в праві спільної власності є різними видами об`єктів цивільних правовідносин, а, отже, можуть складати різні за змістом та наповненням правові поняття, що не дає можливості розповсюдити дію положень норми про виняток із загального правила, що встановлене частиною другою статті 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У матеріалах справи відсутні данні, що позич запропонував відповідачам інше житлове приміщення.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв законне рішення про відмову у виселенні відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, й доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а отже не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя:

зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки;

передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку;

відчужувати предмет іпотеки;

передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Вказане положення було також включено в Договір іпотеки, де у п.17.12 визначено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб та їх виселення в разі звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Іпотекодавцем ОСОБА_3 були порушені зазначені вимогу Закону України «Про іпотеку» та п.17.12 Договору іпотеки від 08.07.2025 року.

При таких обставинах апеляційна скарга у цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що в переглядаємому рішенні частково неправильно застосовані норми матеріального права вона підлягає зміні у відповідні частині.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що із двох позовних вимог підлягає задоволенню одна, тобто позовні вимоги підлягають задоволенню на 50%, з відповідачів на користь позивача підлягає сплачений за подання позову та подання апеляційної скарги судовий збір на рівні 50% від фактично сплаченого, що становить 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 задовольнити.

Зняти з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_2 відповідачів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 , 26.02.1979 року на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () сплачений судовий збір у розмірі 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 30 травня 2023 року.

Судді: