Справа № 739/1935/21
Провадження № 2/739/81/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Іващенка А.І.

при секретарі - Неживець К.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на частку будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить встановити юридичний факт про те, що позивач ОСОБА_1 спільно проживав з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час відкриття спадщини, тобто станом на 09 вересня 2013 року, визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 липня 2017 року, зареєстроване за №1450 та визнати за позивачем право власності на 6/25 частину будинку, площею 96,8 м2, загальною площею 166 м2 (згідно з технічним паспортом складається з кімнат 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10) та надвірних будівель - сараїв Б-1,Г-1, погріб п/г, погріб п/г1 за адресою: АДРЕСА_1 та за ОСОБА_3 на на 6/25 частину будинку, площею 96,8 м2., загальною площею 166 м2. (згідно з технічним паспортом складається з кімнат 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10) та надвірних будівель - сараїв Б-1,Г-1, погріб п/г, погріб п/г1 за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входило 12/25 будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На зазначену частку будинку Свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 липня 2017 року, зареєстроване за №1450, отримав відповідач, ОСОБА_3 , який доводився сином спадкодавцю. З Свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що відповідачуспадкував 12/25 житлового будинку А-1 житловою площею 96,8 м2, загальною площею 166 м2, та надвірних будівель сараїв Б-1, Г-1, погребу п/г, погребу п/г1 за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач також являється спадкоємцем ОСОБА_6 однієї черги з відповідачем, своєчасно прийняв спадщину, отже має право на частку спадкового майна. Позивач доводився внуком спадкодавцю ОСОБА_6 . Батько позивача, ОСОБА_7 (інший син спадкодавця), помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто ще до смерті спадкодавця.

Позивач посилається на те, що згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Отже, позивач мав спадкувати частку спадщини, що залишилася після смерті діда, яка б належала його батькові, ОСОБА_7 , якщо б той був би живим станом на час відкриття спадщини. Таким чином, частка спадщини, яку мав успадкувати позивач, становить 6/25 будинку за адресою: АДРЕСА_1 (з врахуванням того, що відповідач ОСОБА_3 та батько позивача ОСОБА_7 , якщо б був би живий, успадкували б спадщину в рівних частинах). Позивач також посилається на те, що згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач вважає, що факт прийняття спадщини ним (факт постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , разом з спадкодавцем станом на чає відкриття спадщини), підтверджується наступними обставинами. Позивач до навчання проживав за адресою АДРЕСА_1 . З 01.07.2009 року в зв`язку з навчанням та на час навчання був зареєстрований та проживав у гуртожитку, АДРЕСА_2 . 13.08.2013року позивач був знятий з реєстрації місця проживання в гуртожитку та повернувся в місце постійного проживання, де проживав і станом на 09 вересня 2013 року (станом на час відкриття спадщини). Фактично позивач з 14.08.2021 року і по теперішній чає постійно проживає за адресою: перший АДРЕСА_3 , хоча після завершення навчання зареєстрував постійне місце проживання за цією адресою дещо пізніше - з 03.05.2014 року. Вважає, що відсутність реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини не може бути умовою, що обмежує право на отримання спадщини, в разі фактичного постійного проживання позивача за цією адресою станом на час відкриття спадщини. В судовому засіданні в режимі відео конференції позивач позовні вимоги підтримав за підставами, викладеними у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Представник позивача-адвокат Костюченко В.К. просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі так як на його думку факт постійного проживання позивача разом з спадкодавцем станом на чає відкриття спадщини підтверджується поясненнями позивача. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що позивач вводить в оману суд, так як позивач на час смерті свого діда разом з ним не проживав, спільного господарства не вів, тому позовні вимоги є необґрунтовані та задоволенню не підлягають, також просили застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась за адресою наданою позивачем, будь яких заяв та клопотань суду не надала. В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала показання, що дуже добре знає сім`ю ОСОБА_9 , оскільки з 1978 року проживає по сусідству. Спочатку ОСОБА_10 жив з батьком, матір`ю ОСОБА_5 та сестрою за адресою АДРЕСА_1 , так як дід та бабусею віддали їм одну кімнату. В подальшому до цієї частини була здійснена прибудова та окремо підведені комунікації, проживали вони окремо в своїй частині. Після закінчення школи ОСОБА_11 виїхав і з того часу вона його більше не бачила. Коли дід хворів вона його відвідувала, ні позивача ні його сім`ю вона перед смертю діда також не бачила. Дід проживав окремо в своїй частині будинку. Коли хворіла бабуся її доглядав її син відповідач ОСОБА_3 з невісткою. На той час іншу частину будинку позивача ОСОБА_12 винаймав квартиронаймач. Позивач ОСОБА_1 ніколи в частині будинку діда не проживав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 надала показання, що дуже добре знає сім`ю ОСОБА_9 . На час смерті діда ОСОБА_6 , позивач внук ОСОБА_1 з ним не проживав, більш того він не був навіть на похоронах діда. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входило 12/25 будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На зазначену частку будинку Свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 липня 2017 року, зареєстроване за №1450, отримав відповідач, ОСОБА_3 , який доводився сином спадкодавцю. З Свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що відповідачуспадкував 12/25 житлового будинку А-1 житловою площею 96,8 м2, загальною площею 166,3 м2, та надвірних будівель сараїв Б-1, Г-1, погребу п/г, погребу п/г1 за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач по справі ОСОБА_1 доводиться внуком померлого ОСОБА_6 . Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. З матеріалів спадкової справи №40/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернувся син ОСОБА_3 та із заявою про відмову від прийняття спадщини дружина померлого ОСОБА_14 . З довідки виданої Міським головою м. Новгород-Сіверський від 24.02.2014р. вбачається, що на день смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 він був зареєстрований в АДРЕСА_1 . Разом з ним проживала дружина ОСОБА_14 , 1934 р.н. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 липня 2017 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 є його син ОСОБА_3 . Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_8 показали, що перед смертю дід ОСОБА_6 проживав разом з своєю дружиною ОСОБА_14 , їх онук позивач ОСОБА_1 після закінчення школи виїхав з м. Новгород-Сіверський та ніколи не проживав в частині будинку померлого діда, не був присутнім навіть на похоронах. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зі змісту викладеного вбачається, що право звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у випадку, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, з досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема з дослідження спадкової справи, показів свідків вбачається, що Позивач станом на дату смерті спадкодавця ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за адресою:АДРЕСА_1 не проживав. Вказані покази свідків є логічними, послідовними і такими, що узгоджуються між собою, та обставинами встановленими судом при дослідженні інших доказів, а саме спадкової справи. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження фактів його спільного проживання з ОСОБА_6 , їхнього спільного побуту, існування взаємних прав та обов`язків, беручи до уваги заперечення з боку сина померлого, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення заяви про встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на час відкриття спадщини - відсутні. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 липня 2017 року, зареєстрованого за №1450, судом встановлено наступне. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст.1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Отже, позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданого свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, не довів наявності порушення його прав та інтересів, як спадкоємця, оскільки наявність порушення його прав, як спадкоємця виникне лише після вирішення питання вступу в спадщину. Також вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази за якими встановлювалось фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця (діда позивача), або факт про його сумісне проживання з спадкодавцем у вищевказаному будинку, оскільки, позивач із заявою про встановлення факту, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, звернувся до суду та в задоволенні даної заяви судом відмовлено, оскільки дана заява є необґрунтованою та безпідставною, про зазначалось вище, також, позивач не звертався із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, внаслідок чого суд дійшов висновку, що позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину відповідачу не порушує будь-яких прав позивача. Більш того, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування. Разом з тим, позивач не надав суду доказів того, що відповідач не мав права на спадкування майна за законом. При цьому слід звернути увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Важливо розрізняти застосування таких спеціальних способів захисту прав спадкоємців, як визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Також слід враховувати правову позицію Верховного Суду, який в постанові від 13.11.2019р. №758/5329/15 відзначив, що передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Таким чином, у зазначених спірних правовідносинах визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними є неналежним способом захисту своїх прав, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Отже, позивач звертаючись до суду з вимогами про визнання раніше виданого свідоцтва про право на спадщину недійсним, не врахував те, що відповідач у спірних правовідносинах не позбавляється права на спадкування, але після вирішення питання про його вступ у спадщину їхні частки можуть бути зміненими, також позивачем не було доведено, які саме його права були порушені, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом у порядку спадкування. Крім того, суд вважає обґрунтованим посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивачу ОСОБА_1 було відомо про смерть його діда ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 і будучи повнолітньою особою міг звернутися до нотаріуса про вступ у спадщину, а у разі пропуску строку звернення до суду із заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а отже цей строк закінчився 10.09.2016 р. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що видачею оспорюваного Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 були порушені його права та враховуючи пропуск позивачем строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Поряд з цим, слід зазначити, що позовні вимоги про та визнання за позивачем права власності на 6/25 та за відповідачем 6/25 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, є похідними вимогами від вимоги про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, у задоволенні якої суд відмовляє, тому за вказаних обставин відсутні підстави для їх задоволення. Згідно із вимог статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Керуючись ст. ст. 1216, 1218, 1268, 1296, 1300, 1301 ЦК України, ст. ст. 2, 13, 141,81, 89, 315, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання на час відкриття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на частку будинку - відмовити в повному обсязі. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.І. Іващенко

Повний текст рішення суду складено 10.04.2023.