КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження:№ 22-ц/824/4670/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Київ

Справа № 359/9853/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Червонописького В.С.,

у справі за позовом Баришівської селищної ради Київської області до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оренду землі,

встановив:

У грудні 2020 року позивач Баришівська селищна ради Київської області звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за оренду землі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та ОСОБА_1 укладено 05.09.2017 договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 0,2000 га, кадастровий номер :01:047:0043, категорія призначення якої - будівництво та обслуговування будівель торгівлі. Однак, у зв`язку з тим, що відповідач не сплачував орендну плату з моменту підписання договору, утворилась заборгованість у розмірі 287 226 грн. У добровільному порядку наявна заборгованість погашена не була, тому позивач звернувся до суду та крім суми заборгованості просить суд стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі 10 576 грн. 16 коп., інфляційне збільшення боргу 14 147 грн. 35 коп. та сплачений позивачем судовий збір.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року задоволено позов у даній справі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Баришівської селищної ради заборгованість у розмірі 287 226 грн., із них основна заборгованість 247 600,08 грн., пеня 14 902,41 грн., інфляційне збільшення боргу 14 147,35 грн., 3% річних 10 576,16 грн. на рахунок UА0010742, банк Казначейство України (ЕАП), одержувач Баришівська селищна рада, код одержувача 37862784.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, справу направити для нового розгляду до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, посилаючись порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що предметом спору в даній справі є стягнення грошових коштів, які відповідач заборгував за договором оренди землі. Частиною 8 статті 28 ЦПК України визначено, що позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів, за вибором позивача. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Згідно зі ст. 96 ЗК України землекористувачі, зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Проте, ані вищенаведені норми чинного законодавства, ані положення Договору оренди земельної ділянки від 05.09.2017, укладеного між відповідачем та позивачем, не містять приписів щодо сплати орендної плати виключно за місцем знаходження орендодавця - Баришівської сільської ради. Крім того, матеріали справи містять відповідь на запит суду від реєстраційної служби Бориспільської міської ради, згідно з якою відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, спори з приводу нерухомого майна розглядаються судами за правилами виключної підсудності, за місцем знаходження нерухомого майна чи або основної його частини, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 30 ЦПК України. При цьому відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Слова «з приводу» вказують, що правила виключної підсудності мають поширюватися на будь-які спори, в яких об`єктом спірного матеріального правовідношенння є нерухоме майно.

Підставою подання позову стало порушення відповідачем порядку та строку виконання договірних грошових зобов`язань, а предметом спору в даній справі є стягнення грошових коштів.

З огляду на вищенаведені норми чинного законодавства та фактичні обставини справи вбачається, що розгляд справи та винесення судового рішення відбулось з порушенням правил територіальної підсудності, унормованих ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 378 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Баришівської селищної ради Ільченко О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вказує, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою є вимогою, що стосується обов`язку відповідача, безпосередньо пов`язаного з цим об`єктом нерухомого майна. Тому згідно з ч.1 ст.30 ЦПК України позов з такою вимогою підлягає пред`явленню до суду виключно за місцезнаходженням земельної ділянки. Зі змісту договору оренди землі від 5 вересня 2017 року (а.с.36-39) вбачається, що предметом цього договору є земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2000 га, кадастровий номер :01:047:0043. Ці обставини свідчать про те, що цивільна справа підсудна Баришівському районному суду. Закінчення підготовчого провадження, розгляд цивільної справи по суті, а також ухвалення судового рішення буде істотним перевищенням Бориспільським міськрайонним судом повноважень, визначених процесуальним законодавством, та призведе до порушення не тільки національного законодавства, а також п. 1 ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже в цій цивільній справі Бориспільський міськрайонний суд не є «судом, встановленим законом». Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 911/2390/18 підтримала правовий висновок визначивши, що до спорів про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, застосовуються виключні правила підсудності. Отже, територіальна підсудність була визначена вірно, керуючись ст. ст. 10, 30, 31, 360 ЦПК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Учасники справи в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції відповідача в його апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасників справи, явка яких до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, що не з`явились в судове засідання, відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги Баришівської селищної ради Київської області до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оренду землі, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з апеляційною скаргою, представник відповідача ОСОБА_2 посилався на те, що суд першої інстанції порушив правила територіальної підсудності, оскільки вважає, що підставою подання позову стало порушення відповідачем порядку та строку виконання договірних грошових зобов`язань, а предметом спору в даній справі є стягнення грошових коштів. А тому позов мав розглядатися відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України за вибором позивача у Бориспільському міськрайонному суді Київської області.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 30 ЦПК України встановлена виключна підсудність, зокрема в ч. 1 цієї статті зазначено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 42 постанови від 01 березня 2013 року N 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як наголошено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

N 638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

У постанові від 09 вересня 2020 року у справі N 910/6644/18 Верховний Суд дійшов висновку про те, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У постанові від 16 лютого 2021 року у справі N 911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду визначила, що «словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 3 ст. 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередній об`єкт спірних правовідносин. Позиція Великої Палати ВС ґрунтується, зокрема, на висновку про те, що, враховуючи аналіз змін у законодавчому регулюванні та лексичне тлумачення поняття, виключна підсудність справ застосовується до відповідних правовідносин загалом, а не щодо їх окремих складових.

Тому на спори, предметом яких є стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми ч. 3 ст. 30 ГПК України.»

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 01.12.2020 позивач є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована на території Баришівської селищної ради Київської області, АДРЕСА_1 , загальна площа 0,2000 га, кадастровий номер :01:047:0043.

Вказана земельна ділянка була передана в оренду ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі від 05.09.2017. Договір оренди укладено строком на 7 (сім років).

Відповідно до п. 1 договору предметом договору є строкове платне користування земельної ділянки на підставі рішення селищної ради № 685-36-06 від 28.10.2014, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:047:0043, загальною площею 0,2000 га.

Нормативна грошова оцінка на момент укладання договору оренди складала

760 531,08 грн.

Відповідно до рішення сесії Баришівської селищної ради від 10.11.2017 № 545-26-07 починаючи з 01.01.2019 введено в дію нову нормативну грошову оцінку, згідно якої нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 865 162,57 грн. (витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки додається). Про зміну нормативної грошової оцінки та, відповідно, про зміну орендної плати відповідача було повідомлено листом.

Право оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі 04.12.2017, номер запису про інше речове право 23768927, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 06.12.2017. Цей запис є дійсним на момент розгляду справи.

В свою чергу згідно п. 9 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі виключно в грошовій формі та становить 10% від нормативної грошової оцінки землі, що становить на момент укладання договору 76 053 грн. 11 коп. терміном на 1 рік з подальшим переглядом відсотку орендної плати.

У відповідності до п. 11 договору відповідач мав сплачувати орендну плату щомісячно до 30 числа поточного місяця в розмірі 6337,76 грн.

У лютому місяці 2020 року відповідачу було надіслано Претензію № 2 з вихідним № 286/02-30 від 28.02.2020 на суму 253 000,82 грн. (двісті п`ятдесят три тисячі 82 коп.), на що відповіді від відповідача не надійшло. Інші заходів досудового врегулювання не вживалось.

Розмір місячної орендної плати згідно договору становить: у 2017 році - 6337,76 грн., у 2018 році - 6 337,76 грн.; у 2019 та 2020 роках - 7209,68 грн. (згідно нової нормативної грошової оцінки що введена в дію з 01.01.2019).

Позивач зазначає, що відповідач не сплачував орендну плату згідно Договору з моменту підписання договору по день подання цього позову. Таким чином основна заборгованість відповідача за Договором становить 247 600,08 грн.

Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та відповідно до п. 14 Договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1 (%) несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

З огляду на встановлені обставини справи та підстави позову, а також враховуючи, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, доводи апеляційної скарги представника відповідача не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів щодо обґрунтування підстав для задоволення даного позову апеляційна скарга відповідача не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.