Справа № 345/1819/23
Провадження № 22-ц/4808/909/23
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Сухарник І.І. 26 травня 2023 року у м.Калуш Івано-Франківської області,,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_3 подано позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у вересні 2022 року між ним та ОСОБА_2 укладено усний договір щодо зобов`язання виготовляти для відповідача каркаси для зубних протезів за відповідну оплату. Згідно умов усної домовленості відповідач зобов`язався сплатити позивачу по 120 грн за один виготовлений каркас для зубного протезу. Для виготовлення каркасу необхідно було ще витрачати кошти на послуги ливарника в розмірі 70 грн за один каркас та на купівлі матеріалу 100 грн. ОСОБА_2 сплачувалося лише 120 грн за кожний виготовлений каркас для зубного протезу та частково за його ( ОСОБА_1 ) витрати на послуги ливарника. Витрати за купівлю ним матеріалу ОСОБА_2 не оплачувалися, хоча за домовленістю повинні були компенсовуватися грошима чи наданням матеріалу.

За період дії такої домовленості станом на 28.02.2023 року ОСОБА_1 виготовив ОСОБА_2 123 каркаси для зубних протезів. Відповідачем було сплачено:

за послуги з виробництва каркасів за 97 одиниць в сумі 11 640 грн, за послуги з виробництва 27 каркасів оплати зроблено не було, тому заборгованість становить 3240 грн;

за послуги ливарника було оплачено частково за 85 каркасів в розмірі 5950 грн, за 38 каркасів в розмірі 2660 грн;

за матеріал не було оплачено за жодний каркас зі 123 штук, тому заборгованість становить 12300 грн.

Загальна сума заборгованості становить 18200 грн.

На виконання умов договору та відповідне виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_1 04 квітня 2023 року на адресу ОСОБА_2 направлено претензію про сплату заборгованих коштів у термін до 14 квітня 2023 року, однак, він на його претензію не відреагував, грошей на зазначений у претензії рахунок не перерахував.

Просив стягнути з ОСОБА_2 в його користь суму боргу, що становить 18200 грн та судові витрати (а.с.1).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.34-36).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, не врахування всіх обставин справи при ухваленні рішення суду.

Вказує, що судом не взято до уваги суду пояснення ОСОБА_4 в якості свідка та наявні особисті записи про взаєморозрахунки між ним та відповідачем. Наведене зазначено у запереченні на відзив відповідача. Також в судовому засіданні вказано про можливість забезпечити явку цього ж свідка у судове засідання та надання оригіналів чи копій записів взаєморозрахунків з відповідачем.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.56-57).

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що у нього перед позивачем відсутні будь-які грошові зобов`язання. Всі обставини, зазначені в апеляційній скарзі, є надуманими та не відповідають дійсності.

Апелянт посилається на не дослідження судом доказів, які нібито підтверджують надумані боргові зобов`язання між ними, зокрема: пояснення ОСОБА_4 та особисті записи взаєморозрахунків.

Однак, такі докази не надавалися взагалі і, тим більше, не надавалися в порядку, передбаченому процесуальним законом. Крім того, пояснення від імені ОСОБА_4 невідомо ким і коли написано. Зазначені в цьому поясненні обставини є надуманими і не відповідають дійсності. Особисті записи виконані самим апелянтом та не підтверджують наявність надуманих ним взаєморозрахунків.

Апелянт жодним чином не обґрунтовує неможливість подання доказів суду, на які посилається в апеляційній скарзі.

Просить рішення суду залишити без змін. Стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позовних вимог щодо наявності будь-яких цивільно-правових відносин (відсутності будь-яких копій (оригіналів) документів, договорів чи угод, які укладались між позивачем та відповідачем). Доводи позивача щодо підтвердження співпраці з відповідачем особистими записами та взаєморозрахунками, які наявні в обох сторін, та працівниками стоматології, зокрема ОСОБА_5 суд вважав є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження зазначеного не долучено жодного письмового документу та не заявлено клопотання про виклик свідків.

З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено усну угоду про надання послуг з виготовлення каркасів для зубних протезів, у відповідності до яких позивач виготовляє, а відповідач здійснює оплату в розмірі 120 грн за один виготовлений каркас для зубного протезу. Відповідач повинен був сплачувати кошти за послуги ливарника та за витрачені матеріали на виготовлення вказаної продукції. За період дії вказаної домовленості станом на 28.02.2023 року ОСОБА_1 виготовив ОСОБА_2 123 каркаси для зубних протезів. Як доказ до позовної заяви, позивачем приєднано письмову претензію від 04.04.2023 року про вимогу до ОСОБА_2 на оплату боргу в розмірі 18200 грн (а.с.3).

11 квітня 2023 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлено відповідь, у відповідності до якої повідомлено, що у нього відсутні жодні грошові чи будь які інші зобов`язання перед ним, і що претензію він розцінює як надумані обставини (а.с.18).

До апеляційної скарги апелянтом долучено письмове пояснення ОСОБА_4 (як свідка) та копію записів про взаємні розрахунки з ОСОБА_2 .

Зі змісту пояснень ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_1 виготовляв для ОСОБА_2 деталі для зубних протезів, а саме металеві каркаси. Йому відомо, що вони один одному платили за виконану роботу. ОСОБА_2 платив не завжди та не повністю. Знає, що у нього була значна заборгованість перед ОСОБА_1 за виконану ним роботу, конкретної суми заборгованості та об`ємів роботи йому не відом. Однак, неодноразово чув як ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 повернути кошти за виконану ним роботу. ОСОБА_2 постійно говорив, що віддасть гроші коли буде «великий куш». Також знає, що ОСОБА_2 не давав грошей ОСОБА_1 на матеріал та матеріалом не компенсував витрати (а.с.61).

Вирішуючи спір між сторонами, слід виходити з таких норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір може укладатися усно або у письмовій (електронній) формі. Сторони мають право вибирати форму угоди, якщо інше не встановлено законом. Угода, для якої законом не встановлено укладання договору обов`язково у письмовій формі, вважається здійсненою, якщо поведінка сторін свідчить про їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 1, 2 ст. 205 ЦКУ).

Угода, для якої законом не встановлено укладання договору обов`язково у письмовій формі, вважається здійсненою, якщо поведінка сторін свідчить про їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 1, 2 ст. 205 ЦКУ).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 208 ЦК України визначає правочини, які належить вчиняти у письмовій формі:1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони(замовника)надати послугу, яка споживається в процесів чинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу,якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг заплату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі,у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

У тих випадках, коли закон не встановлює обов`язковість певної форми, сторони можуть обирати її на власний розсуд, але в межах чинного законодавства.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Таким чином, якщо умови усного договору виконуються сторонами, то він вважається укладеним, а умови прийнятими обома сторонами.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Будь-які копії (оригінали) документів, договорів чи угод які укладались між сторонами позивачем останнім не надано. Жодних документів, які б свідчили про часткове виконання умов усного договору, акти виконання робіт тощо матеріали справи не містять.

За викладених обставин, встановивши те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог (наявність будь-яких цивільно-правових відносин), адже рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем не представлено суду письмового договору з відповідачем і жодного іншого документу, підписаного відповідачем, з якого можливо було б встановити правовідносини між сторонами і умови договору, що суперечить положенням статті 208 ЦК України, відповідно до якої правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (17 грн х 20=340 грн) належить вчиняти у письмовій формі (пункт 3).

За таких обставин, з урахування викладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Доводи апеляційної скарги про неприйняття судом позиції позивача щодо надання суду особистих записів та взаєморозрахунків, які наявні у сторін, та забезпечення явки свідка є безпідставними, оскільки на підтвердження зазначеного не долучено жодного письмового доказу та не заявлено клопотання про виклик свідка. Крім того, у письмових поясненнях, долучених до апеляційної скарги, свідок ОСОБА_4 зазначає, що суми заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 та обсяги виконаних робіт йому невідомі. (а.с.61).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Таким чином, показання свідка у даних правовідносинах не можуть бути прийняті до уваги як належний доказ, оскільки доказування може ґрунтуватися лише на письмових доказах, які свідчать про укладення і виконання договору сторонами.

Щодо клопотання відповідача у відзиві про відшкодування витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи,належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як зазначено в ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Представник відповідача адвокат Іванів О.Б. надавав правничу допомогу ОСОБА_2 на підставі Договору про надання правничої допомоги від 10.04.2023 та додаткової угоди (а.с.25).

Згідно п.1 За надання юридичних послуг Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі, що встановлюється домовленістю сторін і відображається в додатку до даного договору. Сторони домовилися, що додатком до даного договору також вважається підтвердження оплати послуг дане адвокатом, а саме квитанція, розписка про одержання коштів,засвідчений напис адвоката на даному договорі, тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить стягнути на його користь понесені витрати на правову допомогу, долучивши рахунок перелік послуг, які надані (надаватимуться) адвокатом.

Згідно розрахунку-переліку послуг, які надані (надаватимуться) адвокатом сторонами визначено вид послуги: консультації щодо порядку готування та подання відзиву на апеляційну скаргу, готування відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 26.05.2023 року 2 год. Ставка за год - 500 грн. Всього 1000 грн.

Кошти в сумі 1000 грн ОСОБА_2 сплатив адвокату згідно квитанції б/н від 04.07.2023 року.

Проаналізувавши реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла наступного висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, надану ОСОБА_2 адвокатом Іванівим О.Б. у розмірі 1000 грн.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2023 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 20 липня 2023 року.