Справа №461/4079/23
Провадження №2-о/461/100/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Гель І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту народження дитини

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Корнієнко Андрій Андрійович, звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянкою України, дитини чоловічої статі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Харцизьк, Донецької області, Україна. Відомості про батька внести на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, та вказати батьком ОСОБА_3 , громадянина України.

Вимоги заяви обґрунтовують тим, щоІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 у місті Харцизьк, Донецька область, Україна, народила дитину чоловічої статі - ОСОБА_2 . Представник зазначив, що заявникпозбавлена можливості зареєструвати народження дитини згідно із законодавством України компетентним державним органом, оскільки перебуває на тимчасово окупованій території. Тому просить встановити факт народження дитини в судовому порядку.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 24.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено до розгляду.

Заявник та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, однак у заяві представник просив суд проводити розгляд справи у їх відсутності, на задоволенні заяви наполягають.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З урахуванням приписів ст. 317 ЦПК України про невідкладність розгляду даної категорії справ, суд вважає за можливе проводити її розгляд за відсутності усіх учасників.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З поданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України та зареєстрована у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Як зазначила заявник та її представник ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Харцизьк, Донецька область, Україна, вона народила дитину чоловічої статі - ОСОБА_2 , на підтвердження чого надали копію свідоцтва про народження, виданого так званим відділом ЗАГС Харцизького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки від 11.01.2022 серії ДНР №329880 та медичне свідоцтво про народження №2176.

За правилами п. 5 ч. 2 ст. 294 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до роз`яснень, викладених у листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Статтею 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає справи про встановлення факту народження особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Предметом доказування у справах даної категорії є не сама подія народження, а її чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки.

Для встановлення факту народження особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт народження. Підставою для встановлення даного факту є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про народження громадянина.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документам, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, Loizidou v Turkey, Cyprus v Turkey), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, Ilascu and Others v. Moldova and Russia), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі Кіпр проти Туреччини, Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

При цьому, пунктом 2 Глави 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 №52/5 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024, що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.01.2013 №9.

Звертаючись з даною заявою до суду, заявник покликається на медичне свідоцтво про народження №2176 від 27.12.2021.

Однак, суд зазначає, що медичне свідоцтво про народження №2176 від 27.12.2021 не містить відбитку печатки закладу охорони здоров`я, відтак не може бути належним та допустимим доказом підтвердження факту народження дитини.

Як вбачається із доданого до свідоцтва про народження, таке стосується дитини « ОСОБА_5 », в той час як заявниця просить суд встановити факт народження дитини із прізвищем « ОСОБА_6 ».

Таким чином доданий до заяви документ не стосується дитини, факт народження якої просить встановити заявник.

Окрім того, заявник та її представник просить суд внести відомості про батька на підставі ч.1 ст.135 СК України, та вказати батьком ОСОБА_3 , громадянина України.

Однак, як вбачається із доданого до свідоцтва про народження ОСОБА_5 , батьком останнього зазначено ОСОБА_7 .

Крім того, суд звертає увагу, що до заяви не додано жодних належних документів, які встановлюють особу батька ОСОБА_3 .

Зважаючи на вказане, суд позбавлений можливості встановити факт того, що ОСОБА_3 є громадянином України, як просить заявниця зазначити у рішенні суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, заявником та її представником не було надано належних та допустимих доказів, які б дали суду змогу прийти до висновку про можливість задоволення поданої заяви, зокрема належних медичних документів, показань свідків тощо.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту народження дитини, за недоведеністю заявлених вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 23, 58-59, 76-78, 81, 89, 213, 264, 294, 316, 315, 317, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту народження дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Зубачик Н.Б.