справа № 359/9564/20 головуючий у суді І інстанції Яковлєва Л.В.
провадження № 22-ц/824/1922/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на дитину та стягнення аліментів на дитину, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком; припинити стягнення аліментів по виконавчому листу № 2/359/2230/18 від 08 листопада 2018 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області по виконавчому провадженню № 57649998 від 19 грудня 2018 року відкритого державним виконавцем Бориспільського МР ВДВС Юлією Степів; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 червня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . Від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Також, даним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі частини його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з відповідачем, а з 28 серпня 2020 року ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_3 . Позивач самостійно виховує сина, матеріально його утримує та піклується про нього. Дитина сама виявила бажання проживати разом з батьком. Позивач звертався до органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, але у відповідь було рекомендовано звернутися до суду для вирішення вказаного питання. Позивач жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною не чинить. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що син проживає з ним з серпня 2020 року, позивач повністю забезпечує його харчуванням, одягом, грошовими коштами та всім необхідним для навчання, тому стягнення аліментів на користь відповідача має бути припинено і стягнуто їх з відповідача на користь позивача. Однак, відповідач добровільно не відкликає виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_3 . У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 рокупозов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд повністю ігнорує факт того, що після розлучення з позивачем, син мешкав з нею. Також, судом повністю ігнорується той факт, що у відповідача з дитиною теплі і дружні стосунки. Син знає, що в будь-який час може повернутися жити до мами. Може бачитися з мамою постійно і залишати в неї на ніч. Вони часто проводять час разом, відпочивають. Відповідач приймає активну участь у вихованні сина, сприяє його фізичному та духовному розвитку. Вона матеріально утримує сина, оскільки забезпечує його одягом та робить подарунки, які просить син. Всім необхідним обладнанням для школи та одягом відповідач забезпечила сина на початку навчального року. Зимні речі також були придбані за рахунок відповідача. Відповідач робить все від неї залежне для розвитку дитини. Вона розуміючи бажання сина проводити час і з батьком не заперечує щодо того, щоб він мешкав у позивача. Відповідач розуміє, що син в тому віці, що хоче, щоб батько жив з ними, але такої можливості немає, оскільки спільної мови сторони по справі не знайшли. Відповідач також знає, що з настроєм сина змінюються його бажання, тому не бачить потреби у визначенні місця його проживання з батьком, оскільки в будь-яку хвилину він може захотіти жити з матір`ю. Окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги при розгляді справи і ухваленні рішення на найкращі інтереси дитини. Той факт, що дитина залишається мешкати з батьком лише через краще матеріальне становище не може говорити про найкращі інтереси. Крім того, відповідач вказує, що їй незрозуміло якою нормою користувався суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині припинення стягнення аліментів на утримання дитини. Згідно ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. У вказаній нормі жодним чином не говориться про прийняття такого рішення ані з дати зміни таких обставин, ані з дати подачі позову. У вказаній нормі немає прив`язки до жодних дат. З чого слідує, що необхідно керуватися загально прийнятими нормами. Отже, припинити дію судового рішення можливо лише за рішенням суду і з дати прийняття такого.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що усі викладені в апеляційній скарзі твердження не відповідають дійсності, спростовуються матеріалами справи та показами самої дитини, які також описані в оскаржуваному рішенні. Також, як зазначає відповідач, що син нібито може повернутися жити до мами та залишатися у неї на ніч є абсурдним твердженням, адже син адреси її проживання не знає. Не відповідає дійсності і той факт, що дитина і мати нібито часто проводять час разом, відпочивають, оскільки з того часу як дитина проживає з батьком, мати з сином не бачилися. Даний факт підтвердив особисто ОСОБА_4 під час допиту у суді. Дитина неодноразово просила мати зустрітися з ним, однак, остання йому відмовляла та продовжує це робити. Відповідач навіть не привітала дитину з днем народження, що теж характеризує її не з позитивної сторони. Жодних доказів відносно того, що відповідач утримує сина, забезпечує його одягом та подарунками, які нібито просить син, вона не надала. Позивач за весь період часу проживання дитини з ним ніяких коштів на утримання дитини від відповідача не отримував. Натомість відповідач продовжує щомісячно отримувати аліменти, які відраховуються із заробітної плати позивача на утримання дитини, яка з нею з 05 жовтня 2020 року фактично не проживає. Добровільно, у встановленому законом порядку відповідач не відмовляється від отримання аліментів на утримання дитини, яка з нею не проживає. Факти, викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсності, не підтверджені жодними доказами, а копії документів, якими відповідач обґрунтовує свою позицію та які зберігаються у матеріалах справи, є сумнівного змісту та суперечать дійсним обставинам справи. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладені обставини, врахувавши положення норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також інтереси самої дитини, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 червня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ).

Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області.

21 вересня 2018 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, відновлено дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 , а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі частини його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що малолітній син ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, наданою Реєстраційною службою виконавчого комітету Бориспільської міської ради за № 20-36-6115 від 21 жовтня 2020 року та визнається сторонами у справі.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, виданого депутатом Бориспільської міської ради ОСОБА_8 16 листопада 2020 року, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним з 05 жовтня 2020 року проживає син ОСОБА_4 .

Зазначене підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є сусідами ОСОБА_3 .

Згідно довідки Бориспільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8 за № 467 від 20 жовтня 2020 року, ОСОБА_4 навчається у 6-А класі Бориспільської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 8.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частинами 6, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У частині 1 ст. 161 СК України вказано, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд, відповідно ч. 2 ст. 161 СК України, не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 з 05 вересня 2008 року працює у ДПМА «Бориспіль». Згідно постанови ВП №57649998 від 19 грудня 2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 відраховуються та перераховуються щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 25 %, починаючи з 01 січня 2019 року. Станом на 01 листопада 2020 року заборгованості по аліментам немає. Наведене підтверджується довідкою, виданою ДПМА «Бориспіль» за № 14.5-59/1-1353 від 23 листопада 2020 року, довідками про доходи за 2019 та 2020 роки, а також інформацією з Єдиного реєстру боржників від 17 листопада 2020 року.

Згідно характеристики ОСОБА_3 , наданої ДПМА «Бориспіль» за № 19-22/6-162 від 19 листопада 2020 року, позивач зарекомендував себе як добросовісний та відповідальний працівник, дотримується строків виконання поставлених завдань. Зауважень та нарікань з боку керівництва не має.

Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області надала суду висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно якого вбачається, що служба вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 за місцем його проживання. На засіданні комісії ОСОБА_4 виявив однозначне бажання проживати з батьком та пояснив, що з мамою не спілкується, остання йому не телефонує, не вітає з Днем народження, святами і вважає, що мама на нього образилась.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності відстав до визначення місця проживання дитини разом з батьком. Доводів на спростування вказаного висновку апеляційна скарга не містить.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтованого звернув увагу, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідача, як матір, відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання батька. Ні позивачем ні відповідачем не заперечується факт того, що дитина з 05 жовтня 2020 року постійно проживає з батьком та самостійно виявляє таке бажання.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 1 - 3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року).

У статтях 181, 182 СК України вказано, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначені розміру аліментів суд, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За змістом ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Частиною 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, з 05 жовтня 2020 року малолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком та повністю перебуває на його утриманні. Отже, відпали підстави для стягнення з позивача аліментів на користь відповідача.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання спільного сина ОСОБА_4 .

Доводи відповідача щодо необґрунтованості припинення стягнення аліментів не заслуговують на увагу, оскільки в силу вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України в даному випадку змінилися обставини, що впливали на розмір платежів позивача по аліментах, їх тривалість чи припинення, а саме дитина перестала проживати з матір`ю та перебуває на повному утриманні батька.

В даному випадку отримання відповідачем аліментів, за умови перебування дитини на утримані позивача та проживання з останнім, не відповідає принципу добросовісності, оскільки свідчить про очевидну безпідставність отримання таких коштів.

Оскільки відповідач є фізично здоровою й працездатною особою, відомостей про перебування на її утриманні інших осіб, так як і поважності причин, які унеможливлюють сплату аліментів у вказаному в позовній заяві розмірі суду не надала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи відповідача про те, що вона сплачує кошти на утримання дитини, не підтверджені жодним наявним у справі доказом та не позбавляють позивача права звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, яка проживає з ним, у випадку відсутності домовленості між батьком і матір`ю про утримання дитини. Натомість, доказів такої домовленості між сторонами матеріали справи не містять, про що і свідчить звернення позивача з даним позовом.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказів, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 травня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.