ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/3894/22
Номер провадження 22-ц/818/844/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивачки адвоката Колеснікова А. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова про забезпечення позову від 26 жовтня 2022 року в складі судді Подус Г.С. у справі № 638/3894/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення суми,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просила стягнути 4 085 948, 15 грн перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Позов мотивовано тим, що 29 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 90 000 доларів США строком до 29 грудня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 29 грудня 2007 року нею передано в іпотеку ВАТ «Сведбанк» квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі- ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі- продажу прав вимоги, відповідно до якого останній набув права вимоги за вказаним Кредитним договором та Іпотечним договором.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року стягнуто солідарно з неї та ОСОБА_3 та на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 в сумі 649 131,85 грн. та по 1 827,00 грн. витрат по сплаті судового збору з кожного.

19 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено договори купівлі-продажу майнових прав, відповідно Банк відступив права вимоги за Кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року та Іпотечним договором № 2008/1207/55-013-7-1 від 29 грудня 2007 року.

05 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав вимоги, за яким останній набув прав кредитора за Кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року за Іпотечним договором № 2008/1207/55-013-7-1 від 29 грудня 2007 року.

25 січня 2019 року в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 зареєстрував право власності на предмет іпотеки.

На час набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно станом на 25 січня 2019 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , складає 5 261 200,00 грн без урахування ПДВ. Між тим, заборгованність за Кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року відповідно до рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року становила 649 131,85 грн, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має відшкодувати різницю між вартістю предмета іпотеки та розміром забезпечених іпотекою вимог в сумі 4 895 948, 15 грн.

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила заборонити відчуження нерухомого майна, що зареєстроване на праві власності за ОСОБА_1 до вирішення спору по суті.

Заява мотивована тим, що предметом позову є стягнення 4 895 948, 15 грн, а тому з метою забезпечення можливості виконання можливого рішення суду про стягнення вказаної суми наявні підстави для заборони відчуження об`єктів нерухомості, які належать відповідачу та за рахунок яких можуть бути задоволені її вимоги.

Зазначала, що за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на таке нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_1 загальною площею 146,1 кв. м., житловою площею 96,5 кв. м. вартістю 5 261 200,00 грн;

- квартира АДРЕСА_2 загальною площею - 87,7 кв. м., житлова площа - 34 кв. м. Приблизна вартість- 870 000 (вісімсот сімдесят тисяч) гривень;

- квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 98 кв. м., житловою площею 62,6 кв. м. Приблизна вартість - 980 000 (дев`ятсот вісімдесят тисяч) гривень;

- квартира АДРЕСА_4 загальною площею 43,4 кв. м., житловою площею 25,8 кв. м. Приблизна вартість - 430 000 (чотириста тридцять тисяч);

- будинок АДРЕСА_5 . Загальна вартість - 168 359 (сто шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят дев`ять) грн.

Зазначені вище об`єкти нерухомості, окрім будинку, розташовані в районі проведення воєнних дій, а тому їх вартість вказана приблизно із урахуванням наразі відсутності ринкового попиту на житлову нерухомість у місті Харкові та, як наслідок зниження ціни пропозиції та продажу.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 до набрання рішенням по справі №638/3894/22 законної сили.

Ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову в частині заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованою, такі заходи забезпечення позову є співмірними та сприятимуть забезпеченню ефективного захисту прав позивачів. В іншій частині заява ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки вартість вказаного майна співмірна з ціною позову, а тому відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову щодо іншого майна.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Темнюкова Марина Ігорівна, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 не надано належних, допустимих та достатніх доказів, що ним здійснюються дії, спрямовані на відчуження у будь-який спосіб третім особам нерухомого майна, та не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. До того ж в вищезазначеній квартирі станом на теперішній час мешкає ОСОБА_2 та її сім,я.

Можливість відчуження квартири спростовується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої у розділі обтяжень міститься інформація про накладення арешту на зазначену квартиру в межах інших судових проваджень.

В провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 646/4350/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до нього, треті особи: ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_4 , приватний нотаріус ХМНО Ємець І.О., приватний нотаріус КМНО Антипова І.В., приватний нотаріус ХМНО Носова О.В., ОСОБА_3 про визнання договорів недійними, скасування рішення про реєстрацію права власності та припинення права власності. В межах вказаної справи ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 липня 2021 року за заявою ОСОБА_5 в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебуває цивільна справа № 553/2428/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 державний реєстратор Печеніжської державної адміністрації Харківської області Зоткін С.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, припинення права власності

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова про забезпечення позову від 15.07.2022 року у справі № 553/2428/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 державний реєстратор Печеніжської державної адміністрації Харківської області Зоткін С.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, припинення права власності було задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року в межах кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286 накладено арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 146.1 кв.м., житловою площею 96.5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 .

Вважає, що позивачка зловживає процесуальними правами, оскільки одночасно оскаржує реєстрацію спірної квартири за ним, просить її скасувати, а також в іншому провадженні просить стягнути грошові кошти, право на стягнення виникло в наслідок реєстрації за ним права власності на спірну квартиру.

Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Темнюкової М.І. надійшло клопотання про слухання справи у її відсутність.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Колеснікова А. Г., який проти апеляційної скарги заперечував, просив судове рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини 1 статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині 1 статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову в означеній частині, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заборона відчудження квартири АДРЕСА_1 вартістю 5 261 200,00 грн є співмірною з позовними вимогами, сприятиме позивачу в можливості захистити свої права та інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення в разі задоволення позову.

Посилання відповідача на наявність інших судових рішень, якими обмежено можливість відчуження майна, не можуть бути враховані судом під час вирішення заяви про забезпечення позову у межах даної цивільної справи, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства наявність вжитих заходів забезпечення позову в межах інших справ не виключає можливість додаткових обмежень та не є підставою для залишення заяви про забезпечення позову без задоволення.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Ухвала суду першої інстанції є законною, постановленою з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст.149 - 150,367,374,375,381, 384,389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 червня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина