Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 203/3867/22

провадження № 61-5029св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровська міська рада, виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року у складі судді Колесніченко О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, вимог заяви

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про скасування ордеру, усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії щодо житлової квартири.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті.

Обґрунтувала заяву тим, що незастосування заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, а спірна квартира може перейти у власність родини ОСОБА_2 із комунальної власності територіальної громади міста.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_2 та іншим особам, органу приватизації міста Дніпра, виконавчому комітету Дніпровської міської ради здійснювати дії щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі заборонено здійснювати інші дії стосовно цієї квартири, а саме: реєстрацію інших осіб, відчуження квартири будь-яким чином.

Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що між сторонами дійсно існує спір про право щодо користування позивачем спірним об`єктом нерухомості, який є об`єктом приватизації. Приватизаційні дії, які можуть бути вчинені органом, уповноваженим на приватизацію, ускладнить виконання рішення суду по даній справі, оскільки в разі задоволення позову ОСОБА_1 буде визнана такою, що має право на користування даною квартирою, право на вселення та на реєстрацію місця свого проживання у квартирі, що призведе до необхідності повторного звернення до суду для захисту своїх прав із позовом про скасування приватизації тощо. Тому обраний спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, адекватним та не порушує права інших осіб.

Апеляційний суд також зазначив, що апеляційна скарга не містить доводів та заперечень, яким чином оскаржувана ухвала, якою забезпечено позов шляхом заборони здійснювати дії, яка належить територіальній громаді міста Дніпра, порушує права апелянта.

Аргументи учасників справи

У квітні 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,в якій просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Касаційна скарга обґрунтована тим, щозаява ОСОБА_1 про забезпечення позову не містить жодних обґрунтованих підстав, що невжиття заходів забезпечення позову може порушити права позивача та в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. ОСОБА_1 зловживаючи правами шляхом подання позовних заяв останні чотири роки, тим самим позбавляє ОСОБА_2 та йогу родину на поліпшення своїх житлових умов та отримання шляхом приватизації права власності на житло, яке відповідало б їх потребам. Суд апеляційної інстанції проігнорував факт закінчення розгляду справи № 200/9644/19 ухваленням рішенням про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до тих же сторін з тим же предметом.

Апеляційним судом невмотивовано відхилено аргументи ОСОБА_2 щодо того, що заборона здійснювати діїщодо приватизації квартири, яка належить територіальній громаді міста Дніпра, порушує його права. Необґрунтовані судові рішення про заборону здійснювати дії щодо приватизації квартири порушують «легітимні очікування» ОСОБА_2 на реалізацію права щодо приватизації квартири. Не було надано і належної уваги тому, що позивач з власної ініціативи втратила право користування спірною квартирою, як основний квартиронаймач, змінивши місце проживання ще в 1996 році більш ніж на шість місяців, що вбачається зі змісту заяви про забезпечення. Приватизація спірної квартири на користь ОСОБА_2 жодним чином не порушить права позивача, з огляду на той факт, що його правові підстави на користування квартирою поставлені під сумнів з огляду на встановлення в межах справи № 200/9644/19 факту не підписання договору найму житла 20 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та КП «Жилсервіс-2» ДМР заступником директора КП «Жидсервіс-2» ДМР Різун В. Ф.

Зазначені судові рішення ухвалено без належного з`ясування обставин справи та без врахування висновків Верховного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (постанова від 15 травня 2019 року у справі № 910/688/13, постанова Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 420/6019/19).

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником ОСОБА_4 , на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - залишити без змін.

Зазначає, що підставою для звернення ОСОБА_1 із зазначеною позовною заявою стало те, що рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 сім`ї ОСОБА_2 , у якій на законних підставах мешкала ОСОБА_1 . Оскільки оспорюваний ордер був виданий не на вільне приміщення, є усі законні підстави для його скасування та поновлення ОСОБА_1 її порушених прав на житло. Дніпровській міській раді було достовірно відомо, що у спірному житлі мешкає ОСОБА_1 , яка окрім квартири АДРЕСА_1 не має іншої оселі, де зможе мешкати, яка була зареєстрована у квартирі та в порушення вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» незаконно знята з реєстрації у вказаному житлі та наразі намагається на законних підставах зареєструвати своє місце мешкання в ній, сплачує за користування квартирою комунальні послуги. 21 травня 2019 року зазначена квартира згідно рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 532 все таки була надана старшому оперуповноваженому ОСОБА_2 без вирішення питання про виселення ОСОБА_1 у судовому порядку. Статтею 58 ЖК України передбачено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, тобто яке є вільним не тільки юридично, а й фактично. ОСОБА_1 на законних підставах вселилась у квартиру АДРЕСА_1 , з нею на законних підставах укладено договір найму житла від 20 вересня 2018 року та її на законних підставах зареєстрували у квартирі, більш того, цей факт встановлений рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 203/3131/19 та підтверджений постановою апеляційного суду. Окрім цього, зазначеними рішеннями суду встановлено, що спірна квартира - єдине житло ОСОБА_1 .

Такий вид забезпечення стосується лише гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог та жодним чином не порушує права ОСОБА_2 та його сім`ї, як це зазначає скаржник.

Позивач дійсно зверталась до суду з подібними позовними вимогами, проте судом було відмовлено у задоволенні таких позивних вимог у зв`язку з тим, що вони були заявлені до неналежного відповідача.

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Зазначає, що виявивши порушення чинного законодавства, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради одразу повідомив про це ОСОБА_1 , запросивши на прийом для вручення повідомлення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб. Однак особистої зустрічі не відбулося, оскільки ані ОСОБА_1 , ані представник ОСОБА_1 не з`явилися з невідомих на те причин. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , Департаментом була здійснена на підставі ордеру від 07 червня 2019 року № 000000064, виданого виконкомом Дніпровської міської ради. ОСОБА_1 ордер на спірне приміщення не надавався, а тому правових підстав на укладення спірного договору найму не було. Твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 з 24 вересня 1986 року та по теперішній час є основним квартиронаймачем є таким, що не відповідає чинному законодавству. Переїхавши у 1996 році на нове місце проживання позивач знялася з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки переїхала проживати до кімнати АДРЕСА_3 , то втратила право користування житловим приміщенням.

У випадку приватизації квартири на користь ОСОБА_2 жодним чином в подальшому не порушить права позивача, з огляду на той факт, що правові підстави позивача на користування квартирою поставлені під сумнів та встановлення в межах справи № 200/9644/19 факту не підписання договору найму житла 20 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та КП «Жилсервіс-2» ДМР заступником директора КП «Жилсервіс-2» ДМР Різун В. Ф. Натомість судами обох інстанцій було незаконно надано перевагу нібито порушеним правам позивача, в той час коли позивач вже 4 роки порушує права ОСОБА_2 на житло шляхом порушень судових справ за необґрунтованими та не доведеними позовними вимогами.

У червні 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подала заперечення на відзив на зазначену касаційну скаргу від представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур.

Зазначає, що забезпечення позову спрямоване, насамперед, проти несумлінних дій відповідачів, які не зважаючи, що в Кіровському районному суді перебуває на розгляді цивільна справа про визнання право ОСОБА_1 користування та проживання у спірній квартирі, достовірно знаючи, що остання мешкає в квартирі, віддали квартиру ОСОБА_2 , який 21 червня 2019 року намагався виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , без наявності будь-якого рішення суду на це виселення (протокол огляду місця події від 21 червня 2019 року додається). Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову шляхом накладення заборони на приватизацію спірної квартири, тобто перехід право власності житла із територіальної громади міста до родини ОСОБА_2 може ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішення суду. Відповідач ототожнив процесуальні підстави забезпечення позову та остаточного рішення у справі. При вирішенні питання забезпечення суд оцінює лише наявність підстав, що потенційно можуть ускладнити виконання рішення виключно у цій справі. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року, яке набрало законної сили, встановлено законність мешкання ОСОБА_1 у спірній квартирі, а також законність укладеного договору найму. Іншого рішення суду, яке б набрало законної сили і яким було встановлено незаконність укладання договору оренди з ОСОБА_1 , немає.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року відзив Дніпровської міської ради, підписаний ОСОБА_7 , на касаційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 203/3867/22 повернуто без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулася із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам та іншим особам здійснювати дії щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заборони здійснювати іншідії стосовно цієї квартири: реєстрацію інших осіб, відчуження квартири будь-яким способом;

суди встановили, що між сторонами існує спір про право щодо користування позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 ,яка є об`єктом приватизації, позивач обґрунтувала підстави для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб заборони вчиняти певні дії щодо приватизації вказаної квартири. Тому суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам здійснювати дії щодо приватизації квартири;

суди не врахували, що заявлений вид забезпечення позову в частині заборони невизначеному колу осіб здійснювати певні дії, а також в частині заборони власнику здійснювати інші дії щодо розпорядження своїм майном не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

За таких обставин судові рішення слід змінити, оскільки заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову судам належало задовольнити частково.

Посилання у касаційній скарзі на висновки щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об?єкт нерухомого майна із забороною вчиняти будь-які дії щодо користування та розпорядження вказаним приміщенням, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №910/688/13, від 18 травня 2021 року у справі № 420/6019/19 є необґрунтованим, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що у справі № 200/9644/19 ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до тих же сторін з тим же предметом, оскільки згідно змісту судових рішень в цій справі підставою відмови у позову є незалучення до участі у розгляді справи як відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради, яким прийнято оспорювані рішення від 21 травня 2019 року № 532 про надання спірної квартири ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року змінити.

Викласти абзац другийрезолютивної частини ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року в такій редакції:

«Заборонити ОСОБА_2 та виконавчому комітету Дніпровської міської ради здійснювати дії щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 ».

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року в зміненій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук