печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Андрієнко І.І.,

за участю:

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити позивачу в особисту приватну власність 1/2 частину автомобіля Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; виділити відповідачу в особисту приватну власність 1/2 частину автомобіля Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.02.2010 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис № 183, у якому у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_3 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року у справі № 757/16151/18-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Вказує, що 25.11.2011 року під час перебування у шлюбі подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_2 . Зазначає, що 25.10.2017 року між ним та відповідачем був укладений шлюбний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньок Т.Є. за реєстровим № 2101, відповідно до умов якого, зокрема, майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме чи нерухоме майно. Позивач зазначає, що все набуде подружжям у шлюбі майно було придбано за їх спільні кошти, проте зареєстроване на ім`я відповідача, що після розірвання шлюбу поставило його у вкрай невигідне матеріальне становище, у зв`язку з чим він був змушений звернутися до суду з позовом про визнання недійсним шлюбного договору, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості майна, що розглядається на даний час в Печерському районному суді м. Києва (справа № 757/36870/20-ц). При цьому, автомобіля Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , не є предметом розгляду у справі № 757/36870/20-ц, що стало підставою для звернення до суду з окремим позовом про його поділ. За таких обставин, ураховуючи те, що придбаний у шлюбі автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить здійснити його поділ, виділивши кожному в особисту приватну власність по 1/2 частини спірного автомобіля.

Одночасно з позовною заявою представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину 1/2 частину автомобіля Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 28.02.2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя повернуто заявнику.

18.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Натхи М.С. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

30.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представника відповідача проти позову заперечує, просить в його задоволенні відмовити, оскільки відповідно до п. 2.6. шлюбного договору від 25.10.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. за реєстровим № 2101, автомобілі, придбані подружжям під час шлюбу є власністю того щ подружжя, на чиє ім`я оформлені та зареєстровані автомобілі, відтак спірний автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не підлягає поділу. Звертає увагу на те, що шлюбний договір від 25.10.2017 року, укладений між сторонами є чинним та підлягає виконанню. Вказує, що грошові кошти на придбання спірного автомобіля ОСОБА_2 отримала від продажу належного їй до укладення шлюбу з позивачем транспортного засобу. Вважає, що надані позивачем звіти про оцінка майна є недопустимими доказами для встановлення вартості спірного майна, оскільки оцінка була замовлена неналежним суб`єктом, суб`єкт оціночної діяльності не мав доступу до майна під час проведення оцінки, а саме процедура оцінки була проведена без огляду майна.

28.02.2022 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці, та судове засідання призначено на 18.08.2022 року.

08.08.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі.

08.08.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Орлової О.В. надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яка була передана головуючому судді 15.08.2022 року.

09.08.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Натхи М.С., надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 18.08.2022 року, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con» відмовлено.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2022 року, у зв`язку із неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 24.11.2022 року.

18.08.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Натхи М.С., надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та долучення до матеріалів справи копії постанови Київського апеляційного суду від 16.08.2022 року у справі № 757/36870/20-ц.

15.11.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Натхи М.С., надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 15.11.2022 року, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con», яке було передано головуючому судді 16.11.2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con» відмовлено.

18.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року у задоволенні клопотання позивача про проведення підготовчого засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення vkz.court.gov.ua (сервіс EASYCON) відмовлено.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2022 року, у зв`язку із неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 24.01.2023 року.

16.01.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Натхи М.С., надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 24.01.2023 року, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con» відмовлено.

23.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

24.01.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Натхи М.С., надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.

В судове засідання 24.01.2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку та електронною поштою. Представник відповідача у заяві від 24.01.2023 року просила розглядати справу за відсутності відповідача та її представника.

Оскільки, згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Суд встановив, що 06.02.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис № 183 та видано Свідоцтво про шлюб від 06.02.2010 року серії НОМЕР_2 (а. с. 9).

Сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 26.06.2012 року серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 10).

25.10.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюбний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньок Т.Є. за реєстровим № 2101 (далі - Шлюбний договір від 25.10.2017 року; а. с. 12 - 13).

Відповідно до п. 1.2. Шлюбного договору від 25.10.2017 року, майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме чи нерухоме майно.

Згідно п. 2.6. Шлюбного договору від 25.10.2017 року, автомобілі, придбані подружжям під час шлюбу, є власністю того ж подружжя, на чиє ім`я оформлені та зареєстровані автомобілі.

Майно, належне одному з подружжя за даруванням, спадщиною або у відповідності з положеннями даного договору, не може бути визнано сумісною власністю подружжя, і при відчуженні згода другого з подружжя не потрібна (п. 2.7. Шлюбного договору від 25.10.2017 року).

Як визначено у п. 7.1. Шлюбного договору від 25.10.2017 року, зміст ст. ст. 355, 362, 364 ЦК України та ст. ст. 92 - 103 СК України нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до п. 7.10. Шлюбного договору від 25.10.2017 року, дія договору поширюється також на майно, що набуте подружжям за час перебування у шлюбі до набрання чинності цього договору.

Згідно абз. 1 Шлюбного договору від 25.10.2017 року, сторони були ознайомлені з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину; підписуючи договір повністю усвідомлювали значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки, маючи намір врегулювати майнові права та обов`язки подружжя, керуючись ст. ст. 92 - 103 СК України уклали спірний шлюбний договір.

В примітці до п. 7.12. Шлюбного договору від 25.10.2017 року зазначено, що сторони підтвердили, що однаково розуміють значення та умови правочину та його правові наслідки, що засвідчили правочин своїми підписами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року у справі № 757/16151/18-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а. с. 11).

Згідно листа Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві від 02.09.2020 року № 31/26-192Аз, за ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації - 25.10.2011 року (а. с. 42 - 45).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони набули у власність, зокрема, автомобіль Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Частинами 1, 9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, у тому числі, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 5 ст. 97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Пунктами 1.2., 2.6. Шлюбного договору від 25.10.2017 року, передбачено, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме чи нерухоме майно; автомобілі, придбані подружжям під час шлюбу, є власністю того ж подружжя, на чиє ім`я оформлені та зареєстровані автомобілі.

Відповідно, автомобіль Volkswagen Tiguan, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , є приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки сторони у Шлюбному договорі від 25.10.2017 року встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін.

При цьому, судом враховано, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року у справі № 757/36870/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.08.2022 року та постановою Верховного Суду від 01.03.2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним шлюбного договору, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості майна відмовлено.

Під час розгляду цивільної справи № 757/36870/20-ц судом перевірялися доводи ОСОБА_1 щодо того, що Шлюбний договір від 25.10.2017 року, укладений між подружжям, запровадив дискримінаційну умову про безумовне передання усього майна одному із подружжя та зроблено висновок про безпідставність вказаних доводів, оскільки такі спростовуються умовами шлюбного договору.

Як визначено у ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлено.

Отже, встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року у справі № 757/36870/20-ц обставини, не підлягають доказуванню під час розгляду вказаної справи.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 3, 7, 8, 9, 60, 64, 93, 97, 103 Сімейного кодексу України, ст. ст. 358, 364, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 06.02.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко