12.06.2023 Єдиний унікальний номер 205/2509/23
Справа №205/2509/23
РІШЕННЯ

іменем України

12 червня 2023 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/2509/23 за позовом ОСОБА_1 до Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

14.03.2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю 1 групи «Б» з ураженням опорно-рухового апарату, має статус «дитина війни» та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проте, фактично мешкала разом з донькою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Після початку бойових дій у м. Харкові позивач з донькою були евакуйовані до м. Дніпра, де стали мешкати за адресою: АДРЕСА_3 .

25.03.2022 року позивач з донькою ОСОБА_2 , яка також є інвалідом 1 групи звернулися до Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (далі ПУСЗН ДМР) для обліку як внутрішньо переміщені особи. ОСОБА_2 видали довідку, але позивачу відмовили через те, що в паспорті позивача зазначена адреса: АДРЕСА_1 . Усі доводи позивача щодо її неможливості обходитись без стороннього догляду через сліпоту та інвалідність, а тому неможливість проживання окремо від доньки, відповідачем проігроновані. Після неодноразових звернень в усній формі, позивачем подано заяву про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи. 26.05.2022 року від відповідача надійшла відповідь, в якій повідомлено про порядок оформлення та видачу довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Листування з відповідачем, яке тривало декілька місяців, результатів не дало, тому позивач звернулася для захисту своїх прав до суду. Рішенням суду дії ПУСЗН визнано протиправними щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки внутрішньо переміщеної особи, зобов`язано ОСОБА_3 видати відповідну довідку. На виконання рішення суду відповідачем видано позивачу довідку.

Позивач зазначила, що у зв`язку з вищевказаними протиправними діями ОСОБА_3 їй було завдано моральної шкоди, оскільки їй як особі з інвалідністю, яка потребує стороннього догляду та постійного лікування, довелось прикладати додаткові та непомірні зусилля, щоб отримати необхідну довідку. У зв`язку з відмовою відповідача позивач зазнала душевних переживань та фізичного болю. Для того, щоб дістатися в незнайомому місті адреси розташування відповідача, звернутися за правовою допомогою для захисту порушеного права позивач, яка не може самостійно пересуватися, переживала через необхідність витрачати на таксі маленьку пенсію, яка потрібна для купівлі життєво необхідних ліків. Також позивач переживала за доньку, яка у зв`язку з ситуацією, що склалася, нервувала, але з її діагнозом не можна нервувати. Дії відповідача розчарували позивача в діяльності органу державної влади.

На підставі викладеного позивач просить стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює в 200 000 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження по справі.

04.04.2023 року від ПУСЗН надійшов відзив на позов, в якому представник ОСОБА_4 заперечувала проти позову. Заперечення обґрунтовано тим, що відповідно до звернень ОСОБА_1 вона на момент вторгнення військ російської федерації на територію України проживала разом з донькою в її квартирі в м. Харкові, але жодних доказів, які підтверджують факт проживання в м. Харкові надано не було. Натомість позивач надала копію акту обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 на момент складення акту 06.05.2022 року не мешкає. Однак, жодних доказів на підтвердження проживання в м. Харкові позивачем надано не було, при тому, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності (за наявності), документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо). Отже, ПУСЗН діяло відповідно до закону та ст. 19 Конституції України в межах своїх повноважень. Також представник зазначила, що в рішенні суду, яким визнано протиправними дії ПУСЗН та зобов`язано видати ОСОБА_1 довідку про взяття її на облік внутрішньо переміщених осіб, зазначено, що ОСОБА_1 надала до суду копії медичних документів, що підтверджують її проживання в м. Харків до переїзду до м. Дніпра. Однак, при зверненні до ПУСЗН копії медичних документів з м. Харкова ОСОБА_1 не надавала, тому наявність підстав для отримання довідки не підтвердила. При цьому, доказів завдання моральної шкоди позивачем не надано. На підставі викладеного, представник просить відмовити в задоволенні позову.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла відповідь на відзив на позов. У відповіді зазначено, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, особою з інвалідністю 1 групи, у зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги. На день вторгнення до України російських військ знаходилась у м. Харкові у доньки, яка є інвалідом 1 групи, обмежена в пересуванні, проте, допомагала та доглядала позивача. Вони разом були евакуйовані до м. Дніпра, залишивши житло, налагоджений побут та всі речі в м. Харкові. Двом жінкам з інвалідністю довелось самим налагоджувати свій побут та життя в чужому місті під час війни, і вони розраховували на допомогу держави. Проте, у зв`язку з байдужістю та відсутністю бажання допомогти жінці з інвалідністю 1 групи, позивач опинилася в скрутному становищі. За період з 25.03.2022 року по 05.08.2022 року позивачу знадобилось багато зусиль, щоб захистити своє право.

17.04.2023 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позов. У запереченні зазначено, що позивач не надала доказів завдання їй шкоди. Також вказано, що доказів причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача позивачем не надано. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду, постановленою 05.05.2023 року без виходу суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивача про допит свідків.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Просяник Н.П. позов підтримала, просила задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи.

У ході судового розгляду встановлено, що до суду звернулася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11), є пенсіонеркою (а.с.16) та особою з інвалідністю, група інвалідності перша «Б», встановлена з 26.09.2018 року безтерміново у зв`язку з загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату (а.с.13-14).

Позивач неодноразово зверталася до ПУСЗН щодо взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи з м. Харкова (а.с.24-33).

16.05.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Управління соціального захисту населення Новокодацького району м. Дніпра (правонаступником якого є відповідач) з заявою про видачу довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи у зв`язку з переселенням з м. Харкова, пов`язаним з бойовими діями в місті. У заяві зазначено, що ОСОБА_1 перебувала в місті у зв`язку зі станом здоров`я, не змогла себе доглядати в будинку без зручностей і пічним опаленням, актом сільського голови підтверджує виїзд до доньки (а.с.18).

Також судом встановлено, що згідно з відповідями Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради від 12.05.2022 року та 03.06.2022 року на звернення ОСОБА_7 через відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи не може користуватися транспортною послугою «Соціальне таксі», яка надається особам з порушенням органів зору, із захворюванням опорно-рухового апарату (а.с.19-20). Аналогічні відповіді надано на звернення ОСОБА_1 (а.с.34-35).

Відповідно до відповіді Департаменту соціального захисту населення Дніпровської обласної державної адміністрації від 30.06.2022 року на звернення ОСОБА_7 станом на 29.06.2022 року відомості про ОСОБА_1 не включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у зв`язку з чим немає законних підстав для надання їй матеріальної допомоги (а.с.21).

ПУСЗН 22.08.2022 року надало повідомлення № 1983 про відмову ОСОБА_1 в наданні допомоги переміщеним особам на проживання, оскільки зареєстрована не в зоні бойових дій (а.с.17).

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 01.08.2022 року по справі № 160/8584/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, ПУСЗН про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії ПУСЗН щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки внутрішньо переміщеної особи, зобов`язано ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 відповідну довідку (а.с.36-41).

На виконання рішення суду ПУСЗН видало ОСОБА_1 довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи 05.08.2022 року (а.с.49).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікована 17.07.1997р.). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.)

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Як зазначила позивач у позові та пояснила в судовому засіданні її представник, у зв`язку з відмовою ПУСЗН видати їй довідку як внутрішньо переміщеній особі, враховуючи, що вона є особою з інвалідністю першої групи з порушенням опорно-рухового апарату, потребує сторонньої допомоги, позивач відчувала себе в безпорадному стані, для захисту свого права їй довелося прикладати багато зусиль, що внесло істотні зміни в її життя. Окрім того, як підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, ОСОБА_1 сильно переживала у зв`язку з відмовою державного органу (відповідача) захистити її права, у неї підвищувався тиск та загальне самопочуття. До того ж, отримання статусу внутрішньо переміщеної особи надає деякі соціальні гарантії такій особі, зокрема, отримання матеріальної допомоги, можливість користування послугою «Соціальне таксі», що було необхідним людині похилого віку з обмеженими можливостями.

У зв`язку з викладеним, враховуючи наявність судового рішення, яким визнано дії відповідача щодо відмови у видачі позивачу довідки протиправними, суд доходить висновку, що позивачу завдано моральної шкоди діями відповідача.

При цьому, враховуючи обсяг душевних страждань, які зазнала позивач, яка є особою з інвалідністю, потребує допомоги, що повинні враховувати органи державної влади та забезпечувати особам з обмеженими можливостями рівні права з доступу до їх послуг, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

Відповідно до Положення про Правобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради № 46/33 від 25.01.2023 року, ПУСЗН є юридичною особою, утримується за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської територіальної громади, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає з ПУСЗН за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської територіальної громади, шляхом списання коштів з відповідного рахунку в органах Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються на державу.

На підставі викладеного, керуючись статтею 56 Конституції України, ст. ст. 15-16, 1073-1074 ЦК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 259, 263-264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради про відшкодування моральної шкоди-задовольнити частково.

Стягнути з Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, , 49068, м.Дніпро, вул.Трудова, буд.1-А, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 , за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської територіальної громади, шляхом списання коштів з відповідного рахунку в органах Державної казначейської служби України, моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г. Остапенко