справа № 369/6958/22 головуючий у суді І інстанції Чернова О.В.
провадження № 22-ц/824/7361/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Возним Миколою Вікторовичем, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, та, з урахуванням заяви про зменшення та уточнення позовних вимог, просила розірвати договір №12-01-2 від 25.01.2022 року, укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь 80 000,00 грн., сплачених за договором.

У обґрунтування позову зазначила, що 25.01.2022 року між ОСОБА_2 (надалі - позивач, замовник) та ФОП ОСОБА_1 (надалі - відповідач, виконавець) було укладено договір про виготовлення меблів №12-01-2. За даним договором відповідач зобов`язувався виконати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення та монтаж кухні (п.1.1 Договору), а позивач в свою чергу, оплатити такі послуги у строки, передбачені договором. Ціна договору становила 122 870, 00 грн. Згідно п.2.2 Договору Замовник з моменту підписання цього договору сплачує шляхом перерахування на безготівковий рахунок кошти в розмірі 70% від вартості робіт, а саме 86 000, 00 грн. Решту суми замовник сплачує відразу після підписання Акту прийому-передачі монтажу меблів. Пунктом 3.2 договору виконавець зобов`язався виконати роботи, зазначені у п.1.1 договору у строки, передбачені Додатком №1 цього договору, з кінцевим строком не пізніше 28.02.2022 року з моменту сплати замовником 70% від вартості робіт.

На виконання умов договору позивач сплатила відповідачу попередню оплату в розмірі 86 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученням від 25.01.2022 року. Строк виконання замовлення з дати попередньої оплати мав становити не пізніше 28.02.2022 року. Всупереч вимогам п.3.2 договору відповідач порушив строк виконання робіт, не виконавши договір протягом понад 4 місяці. 13.06.2022 року позивачкою було направлено письмову претензію відповідачу з вимогою повернення грошових коштів у сумі 86 000,00 грн. у зв`язку з ненаданням послуг згідно договору. 21.06.2022 року позивачкою отримано лист від відповідача, у якому останній відмовився повертати грошові кошти у сумі 86 000,00 грн., як і виконувати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення та монтаж кухні з посиланням на п.5.3. договору у зв`язку із настанням умов непереборної сили та надав копію довідки про внесення відомостей до ЄРДР про відкриття кримінального провадження Бучанським РУП ГУ НП в Київській області №0001773 від 02.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України за зверненням відповідача від 27.04.2022 року. В п.5.4. договору передбачено, що сторона, яка опинилася в умовах непереборної сили і у зв`язку із цим не може виконати зобов`язання за даним договором, зобов`язана на протязі 7 днів повідомити другу сторону в письмовій формі (також телеграфом, факсом, іншими засобами зв`язку) про настання та можливі строки дії вищезазначених обставин та їх припинення. Отже, відповідач не повідомив у встановлені договором строки про неможливість виконати зобов`язання за даним договором. У відповідності до п.5.5 договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на вищевказані обставини, як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків.

Враховуючи істотне порушення умов договору відповідачем (п.1.1., 3.2., пп.4.1.1. п.4.1., 5.4., 5.5. Договору), позивач просила розірвати укладений між нею і відповідачем договір №12-01-2 від 25.01.2022 та стягнути з відповідача 80 000,00 грн. сплачених нею коштів попередньої оплати за договором.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, - задоволено.

Розірвано договір про виготовлення меблів №12-01-2 від 25.01.2022 року, укладений між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень) 00 коп.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 984 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні) 80 коп..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції 09 лютого 2023 року в судовому засіданні безпідставно відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про надання можливості отримати у органу досудового слідства та долучити до матеріалів справи додаткові докази, які з`явилися під час розслідування кримінального провадження щодо знищення майна. На думку апелянта, суд першої інстанції не сприяв всебічному, повному та об`єктивному дослідженню доказів.

Вважає, що документи, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не можна застосовувати при вирішенні питання доведеності обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Вказує, що сторона відповідача довела, що порушення строків виконання зобов`язання спричинено обставинами непереборної сили - повномасштабним вторгненням рф на територію України та те, що відповідач не відмовлявся від виконання зобов`язання.

Окрім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що 24 лютого 2022 року він телефонував позивачці, повідомив про неможливість виконання роботи 25 лютого 2022 року. Зазначає, що направити повідомлення замовниці в письмовій формі не виявилося можливим, оскільки ПАТ «Укрпошта» в ті дні не працювала, у даному регіоні був відсутній Інтернет. Стверджує, що після звільнення міста Буча Київської області від окупації відповідач зміг потрапити до свого офісу і складу. Всі меблі і, в тому числі, кухня позивача, яка знаходилась на складі, були знищені та викрадені російськими окупантами, про що 27 квітня 2022 року було подано заяву про злочин до правоохоронних органів.

Апелянт наголошує, що не зважаючи на це останній не відмовлявся від виконання зобов`язання за Договором на виготовлення меблів № 12-01-2 від 25.01.2022 року. 22 квітня 2022 року через систему швидких повідомлень «Viber» відповідач повідомив позивачку про розграбування складу і знищення меблів, а також зазначив, що не відмовляється від виконання Договору. Так як вона знаходиться за кордоном, повідомила, що цим питанням буде займатися її чоловік. 23 травня 2022 року відповідач зустрівся з чоловіком замовниці в приміщенні складу у місті Буча, де чоловік позивачки заявив, що вони відмовляються від замовлення. На думку апелянтки, вони в односторонньому порядку відмовилися від договору, а не з причини невиконання відповідачем умов Договору.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що останній порушив строк виконання робіт, оскільки, як вказує апелянт, він ще в квітні був готовий виконати свої зобов`язання за договором, але замовник відмовився від договору в односторонньому порядку.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

14 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . У вказаному відзиві позивачка, просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

27 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про долучення доказів по справі.

Клопотання обґрунтоване тим, що на час розгляду справи у Ірпінському міському суді Київської області у відповідача не було можливості надати суду сертифікат про форс мажорні обставини. Вищевказаний сертифікат ФОП ОСОБА_1 отримав від Торгово-промислової палали України лише 12.04.2023 року, в якому зазначено, що дата настання форс-мажорної обставини по договору про виготовлення меблів від 25.01.2022 року настала 24.02.2022 року, дата закінчення 11.04.2022 року. Вважає, що вищевказаний сертифікат ТП України, підтверджує, що дійсно по даному договору виникла форс-мажорна обставина. |

Окрім цього, в судовому засіданні 09.02.2023 року, представником Відповідача було заявлено клопотання щодо перенесення розгляду справи у зв`язку з тим, що Відповідач хоче долучити до матеріалів даної справи документи про сплату коштів на матеріал який був придбаний на виготовлення меблів (кухні). У зв`язку з тим, що дані документи знаходились в складському приміщенні, були знищенні окупантами рф. Тому відповідачу був необхідний час для відновлення даних документів. У задоволенні даного клопотання відповідачеві було відмовлено, тому і не було можливості долучити вищевказані документи до матеріалів даної цивільної справи.

Наголошує, що вищевказані документи а саме рахунки-фактури за період часу з 17.02.2022 по 21.02.2022 року підтверджують виконання умов договору відповідачем та те, що по даному договору були сплачені кошти за матеріали, які були необхідні для виготовлення меблів (кухні).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Зважаючи на ціну позову та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.01.2022 року між ОСОБА_2 (Замовник) та студією меблів «Edelwood» в особі ОСОБА_1 , що діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру (Виконавець), було укладено договір про виготовлення меблів №12-01-2.

Відповідно до п.1.1. договору Замовник за плату замовляє, а Виконавець приймає на себе зобов`язання виконати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення кухні та монтаж згідно з Додатком №1 до цього договору.

Згідно пункту 2.1. договору вартість робіт, зазначених у п.1.1 цього договору складає 122 870, 00 грн.

Згідно п.2.2. договору Замовник з моменту підписання цього договору сплачує, шляхом перерахування на безготівковий рахунок, кошти в розмірі 70% від вартості робіт, що зазначена у п.2.1 цього договору, а саме 86 000, 00 грн.

Відповідно до п.2.3. договору Замовник сплачує решту суми від вартості, а саме 36 870,00 грн. відразу після підписання Акту прийому-передачі монтажу меблів.

Згідно п.3.1. договору цей договір діє з моменту його підписання до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що Виконавець зобов`язується виконати роботи, зазначені у п.1.1. цього договору у строки, передбачені Додатком №1 цього договору, з кінцевим строком не пізніше 28.02.2022 року з моменту сплати замовником 70% від вартості робіт.

Виконавець зобов`язується: - виконати роботи, передбачені п.1.1. цього договору в строк відповідно до п.3.2. цього договору (пп.4.1.1. договору); - повідомити Замовника про готовність виробів (пп.4.1.3. договору); - після повідомлення про готовність виробів зберігати замовлення у своєму приміщенні протягом 3 днів безкоштовно (пп.4.1.4 договору).

Замовник зобов`язується: - сплатити Виконавцеві вартість робіт у сумі, зазначеній в п.2.1. цього договору (пп.4.3.1. договору); - сплатити Виконавцеві доплату відразу після завершення монтажу згідно п. 2.3. цього договору (пп.4.3.2. договору); - прийняти доставку меблів, перевіривши їх комплектність, за накладною, та належним чином її зберігати до виконання повної установки меблів (пп.4.3.5. договору); - компенсувати витрати Виконавця, пов`язані із зберіганням меблів понад строк, передбачений у пп.4.1.4. цього договору, з вини Замовника (пп.4.3.8. договору).

В розділі 5 договору «Відповідальність сторін. Підстави звільнення від відповідальності» сторони домовилися про наступне.

Відповідно до п.5.1. договору за прострочення виконання зобов`язань, передбачених цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,5% від вартості робіт за кожний день прострочення, але не більше як 10% від суми вартості робіт.

Згідно п.5.3. договору жодна сторона не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання будь-якого свого зобов`язання, якщо невиконання буде наслідком таких умов, як пожежа, повінь, землетрус, будь-які інші стихійні лиха, війни, військові операції будь-якого характеру, блокади, а також інші перепони економічного і політичного характеру. Якщо будь-яка з цих умов безпосередньо вплинула на виконання зобов`язань у строк, встановлений цим договором, то у цей строк не зараховується час дії такої обставини.

У відповідності до п.5.4. договору сторона, яка опинилася в умовах непереборної сили і у зв`язку із цим не може виконати зобов`язання а даним договором, зобов`язана на протязі 7 днів повідомити другу сторону в письмовій формі (також телеграфом, факсом, іншими засобами зв`язку) про настання та можливі строки дії вищезазначених обставин та їх припинення.

Відповідно до п.5.5. договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на вищевказані обставини, як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків.

Згідно п.5.6. договору в разі несплати залишку, згідно п.2.3. цього договору, після монтажу терміном більше 3х днів, буде нарахована пеня - 10% від суми залишку за кожен день протермінування оплати.

Відповідно до платіжних доручень №№ , , , від 25.01.2022 року було сплачено за договором №12-01-2 від 25.01.2022 року передплату 70% ОСОБА_2 у загальному розмірі 86 000, 00 грн.

Від ОСОБА_2 було направлено ФОП ОСОБА_1 претензію про повернення коштів у зв`язку із невиконанням договору №12-01-2 від 25.01.2022 року станом на 08.06.2022 року, яку останній отримав 16.06.2022 року та листом від 21.06.2022 року надав відповідь, в якій відмовив у задоволенні даної претензії. При цьому відповідач послався на виконання замовлення по виготовленню кухні станом на 23.02.2022 року і домовленості про її встановлення на 25.02.2022 року. Крім того, послався на п.5.3. договору про звільнення від відповідальності внаслідок повномасштабної війни на території України, зокрема в смт. Гостомель та м. Бучі. Також повідомив про знищення та викрадення російськими окупантами всіх меблів, які знаходилися на складі в м. Буча Київської області, про що ним подано заяву до правоохоронних органів 27.04.2022 року, та по вказаній заяві відкрито кримінальне провадження за ч.4 ст.185 КК України.

Згідно листа Бучанського РУП ГУНП в Київській області за вих.№1773/109/1403-22 ОСОБА_1 повідомлено, що його заява від 27.04.2022 року про те, що у період часу з 24.02.2022 року по 11.04.2022 року під час окупації м.Буча Київської області було викрадено та пошкоджено майно, належне ОСОБА_1 , із складського приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , була розглянута та матеріали вказаної заяви приєднано до матеріалів кримінального провадження №0001773 від 02.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

З листування позивача і відповідача у месенджері «Viber», яке не спростовувалося сторонами, вбачається, що відповідач 22.04.2022 року повідомив позивачку про пошкодження та розграбування виробничої території військами РФ, непридатність замовлення позивачки до встановлення, повідомив про намагання виконати всі зобов`язання перед позивачкою та неможливість визначення термінів їх виконання. Сторони домовилися про подальше спілкування із чоловіком позивачки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договором позивачем виконані, відповідач отримав кошти на виконання умов договору, але взяті на себе зобов`язання за договором не виконав. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань у визначений строк є істотним порушенням договору, оскільки позивач позбавлений можливості отримати у прийнятний для нього строк виконання зобов`язання за договором, що призвело до спричинення позивачу матеріальних збитків, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання договору є законними та доведеними і підлягають задоволенню. При цьому, відповідачем не було надано доказів на підтвердження виконання ним зобов`язання у встановлений договором строк, про надання пропозиції позивачу про нові строки виконання договору та досягнення домовленості із позивачем про це. Щодо заперечень відповідача проти позову з підстав наявності умов непереборної сили, що передбачено пунктом 5.3. договору, суд першої інстанції зазначив про те, що по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, однак такого сертифікату відповідачем не надано. Також суд першої інстанції взяв до уваги, що відповідач мав повідомити про наявність форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, оскільки введення воєнного стану не має наслідком автоматичну неможливість виконання сторонами своїх договірних зобов`язань. Проте, лише 22.04.2022 р. відповідач повідомив позивача про неможливість виконання договору, при цьому нові строки виконання договору не повідомив. Доказів повідомлення позивача протягом 7 днів із дня настання обставин непереборної сили і неможливість виконання договору відповідачем не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Із положень статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами 3, 5 ст. 651 ЦК України, передбачено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Як вже було встановлено, 25.01.2022 року між ОСОБА_2 (Замовник) та студією меблів «Edelwood» в особі ОСОБА_1 , що діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру (Виконавець), було укладено договір про виготовлення меблів №12-01-2.

Відповідно до п.1.1. договору Замовник за плату замовляє, а Виконавець приймає на себе зобов`язання виконати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення кухні та монтаж згідно з Додатком №1 до цього договору.

Згідно пункту 2.1. договору вартість робіт, зазначених у п.1.1 цього договору складає 122 870, 00 грн.

Згідно п.2.2. договору Замовник з моменту підписання цього договору сплачує, шляхом перерахування на безготівковий рахунок, кошти в розмірі 70% від вартості робіт, що зазначена у п.2.1 цього договору, а саме 86 000, 00 грн.

Відповідно до п.2.3. договору Замовник сплачує решту суми від вартості, а саме 36 870,00 грн. відразу після підписання Акту прийому-передачі монтажу меблів.

Згідно п.3.1. договору цей договір діє з моменту його підписання до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до платіжних доручень №№ , , , від 25.01.2022 року було сплачено за договором №12-01-2 від 25.01.2022 року передплату 70% ОСОБА_2 у загальному розмірі 86 000, 00 грн.

Отже, позивачка виконала зобов`язання за договором, відповідач отримав кошти на виконання умов договору.

Поряд з цим, пунктом 3.2. договору передбачено, що Виконавець зобов`язується виконати роботи, зазначені у п.1.1. цього договору у строки, передбачені Додатком №1 цього договору, з кінцевим строком не пізніше 28.02.2022 року з моменту сплати замовником 70% від вартості робіт.

Виконавець зобов`язується: - виконати роботи, передбачені п.1.1. цього договору в строк відповідно до п.3.2. цього договору (пп.4.1.1. договору); - повідомити Замовника про готовність виробів (пп.4.1.3. договору); - після повідомлення про готовність виробів зберігати замовлення у своєму приміщенні протягом 3 днів безкоштовно (пп.4.1.4 договору).

Судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав. Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язання у встановлений договором строк. Окрім того, відповідач, посилаючись на те, що засобами телефонного зв`язку повідомляв позивачку про форс-мажорні обставини, не надав доказів надання пропозиції позивачу про нові строки виконання договору та досягнення домовленості із позивачем про це.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань у визначений строк є істотним порушенням договору, оскільки позивач позбавлений можливості отримати у прийнятний для нього строк виконання зобов`язання за договором, що призвело до спричинення позивачу матеріальних збитків, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання договору є законними та доведеними і підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про наявність умов непереборної сили, що передбачено пунктом 5.3. договору, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч.1 ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Визначення обставин непереборної сили міститься у Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Відповідно до частини 2 статті 14-1 вказаного вище закону Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 серпня 2022 року у справі № 908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що затверджений Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), який набрав чинності 18.12.2014 (далі - «Регламент»).

Відповідно до пункту 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Таким чином, по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини.

Пунктом 5.4. Договору сторона, яка опинилася в умовах непереборної сили і у зв`язку із цим не може виконати зобов`язання а даним договором, зобов`язана на протязі 7 днів повідомити другу сторону в письмовій формі (також телеграфом, факсом, іншими засобами зв`язку) про настання та можливі строки дії вищезазначених обставин та їх припинення.

Відповідно до п.5.5. договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на вищевказані обставини, як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків.

Судом першої інстанції було встановлено, що лише 22.04.2022 року відповідач повідомив позивача про неможливість виконання договору, при цьому нові строки виконання договору не повідомив.

Доказів повідомлення позивача протягом 7 днів із дня настання обставин непереборної сили і неможливість виконання договору відповідачем не надано.

Поряд з цим, апеляційний суд зауважує, що відповідно до статті 617 ЦК України обставини непереборної сили, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення.

Однак позивач у даній справі не пред`являла позовних вимоги про стягнення з відповідача пені, як відповідальності передбаченої п.5.1. договору за прострочення виконання зобов`язань. А відтак, надання чи ненадання відповідачем сертифікату про форс-мажорні обставини у даній справі не спростовує обов`язок відповідача як сторони договору виконати зобов`язання за договором щодо повідомлення сторони договору про неможливість його виконання протягом 7 днів, як визначено умовами договору.

Тому апеляційний суд не приймає до уваги надану апелянтом копію сертифікату № 3100-23-1783 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), оскільки вказаний доказ не має істотного значення для вирішення даного спору щодо розірвання договору та не спростовує факт невиконання відповідачем основного зобов`язання.

Враховуючи викладене, наявність форс-мажорних обставин у відповідача, не позбавляє позивачку права на повернення сплачених нею грошових коштів з підстав істотного порушення умов договору відповідачем.

Надані апелянтом до суду апеляційної інстанції копії рахунків-фактур, рахунків на оплату та чеків також не підтверджують повного виконання відповідачем умов договору.

Відповідно до ч.1-3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів повною мірою погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про розірвання договору про виготовлення меблів №12-01-2 від 25.01.2022 року.

Окрім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування в даній справі положень ст. 1212 ЦК України.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст.1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення глави 83 ЦК України, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій було набуто майно, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Задовольнивши позовну вимогу ОСОБА_2 про розірвання договору про виготовлення меблів №12-01-2 від 25.01.2022 року, суд першої інстанції дійшов обгрунованого висновку про припинення правової підстави для набуття ФОП ОСОБА_1 у власність грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн.

Отже, існують передбачені ст.1212 ЦК України підстави для стягнення із ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн. у зв`язку з розірванням договору про виготовлення меблів.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав задоволення позову ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, оскільки належних, достатніх та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції відповідачем надано не було.

Ухвалюючи судове рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Возним Миколою Вікторовичем, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова