КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/8193/22 Головуючий у І інстанції Лужецька О.Р.
Провадження №22-ц/824/9202/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем Українии

05 липня 2023рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про скасування наказу про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , в якому просили суд скасувати Наказ відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23.03.2017 № 56908 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » та визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , видане 23.03.2017 року Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначали, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1988 року № 945 ОСОБА_6 був виданий ордер № 8193 серія А на зайняття трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 на сім`ю із чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

ОСОБА_1 разом із своїм братом-близнюком ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі з 12 липня 1994 року. Також в даній квартирі з 06 лютого 2007 року був зареєстрований і малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично у квартирі не проживав, а мешкав зі своєю матір`ю ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 .

Повідомляють про те, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тривав багаторічний конфлікт. Обставини перешкоджання у проживанні в спірній квартирі з боку ОСОБА_9 рідному брату ОСОБА_8 та його синам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з січня 2013 року шляхом заміни замків вхідних дверей і не допуску до самої квартири підтверджується рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року (справа № 753/14297/13-ц).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті дядька позивачі намагалися вселитись до спірної квартири, але дізнались про те, що заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року їх визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою.

24 лютого 2017 року представником позивачів, адвокатом Мельніковою І.Г. було подано заяву про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року.

Крім того, представник позивачів звернулася до Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації із проханням про утримання від дій щодо оформлення приватизації спірної квартири, однак листом від 12 червня 2017 року № 101-5533/02 Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація повідомила представника позивачів, адвоката Мельнікову І.Г. про те, що за заявою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 поданою 14 березня 2017 року до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації був виданий Наказ від 23.03.2017 № 56908 «Про приватизацію квартир и АДРЕСА_1 » та видано Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року було скасоване, а провадження у справі закрито ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_9 .

Позивачі вважають, що їх право на користування спірним житлом було поновлено внаслідок скасування рішення суду від 07 жовтня 2014 року, тому процедура приватизації квартири АДРЕСА_1 пройшла з порушенням чинного законодавства, а саме з порушенням їх права на приватизацію спірної квартири та отриманні частки у праві власності на нерухоме майно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась його представник - адвокат Мельнікова І.Г., яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначила, що під час розгляду справи судом першої інстанції представник позивачів у судовому засіданні 02 березня 2023 року заявив клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, посилаючись як на поважну причину на ті обставини, що позивачі постійно вчиняли дії по відновленню свого права на оспорювання рішення про приватизацію спірної квартири.

Відхиляючи доводи представника позивачів про поважність причин пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не надавав будь-яких обґрунтованих доводів, з яких можна встановити позицію суду, а обмежився висновком про те, що позицію, викладену представником позивачів, суд не приймає, оскільки відлік строку позовної давності починається з моменту отримання листа від липня 2017 року, яким було повідомлено про приватизацію спірної квартири, а викладена позиція суду у своїх процесуальних документах не може бути підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №755/612/16-ц, згідно з якою, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Вказує також на застосування положень частини 5 статті 267 ЦК України, згідно з якими суд має захистити порушене право позивача, якщо визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Апелянт посилається також на практику Верховного Суду наведену, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №1007/115/2009-ц, згідно із якою обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права у спорі, розгляд якого розпочато у 2008 році, про що позивачу стало відомо з постанови касаційного суду у 2015 році, і зазначення у 2016 році позивачем належних позовних вимог, задоволення яких призведе до відновлення порушеного права позивача, як власника спірного майна, не свідчить про пропуск строку позовної давності.

Посилається також на висновки суду касаційної інстанції, наведені у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №910/10596/21, про те, що «перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі (тощо). Тобто наявність трьох судових процесів, в межах яких ДП «Укрмедпроектбуд» вчиняло відповідні дії, спрямовані на захист своїх прав та законних інтересів та правомірно розраховувало, що під час їх розгляду спір врешті буде вирішено, свідчать про поважність причин пропуску позивачем позовної давності».

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги у судовому провадженні у справі №753/8090/18, відкритому у 2018 році, стосуються одного й того ж предмету спору та спрямовані на захист права позивачів на приватизацію тієї ж самої квартири. Та обставина, що тривалий час розгляду справ по захисту прав позивача ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири, та як наслідок - наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть захищені в судовому порядку та відновлені, свідчить про те, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Окремо просить врахувати також ту обставину, що перебіг строку позовної давності розпочався у липні 2017 року і за загальним правилом мав сплинути у липні 2020 року. В той же час, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановлено Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №21 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин (строк якого неодноразово продовжувався, зокрема до квітня 2023 року). Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачі із даним позовом звернулись поза межами трирічного строку позовної давності, не відповідає пунтку 12 Прикінчевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , законний представник ОСОБА_5 , посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначила, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є родичами ОСОБА_5 , в квартирі не проживають з 2000 року, тому у них немає ніяких законних прав претендувати на участь в її приватизації. Вважає, що звернувшись із даним позовом у серпні 2022 року, позивачі пропустили строк позовної давності, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у його задоволенні з цих підстав. Доводи апеляційної скарги щодо карантинних обмежень вважає такими, що не заслуговують на увагу.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача - Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації - Осадча І.Ю. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та її представник - адвокат Аністратенко О.І., у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1988 року № 945 діду позивача ОСОБА_6 було видано ордер № 8193 серія А на зайняття трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Ордер виданий на сім`ю з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , його дружину ОСОБА_7 (баба позивача), ОСОБА_8 (батько позивачів), ОСОБА_9 (дядько позивачів).

Згідно з технічним паспортом спірна квартира є трикімнатною, жилою площею 41,3 кв. м, загальною площею 73,4 кв. м.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із своїм братом близнюком ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі з 12 липня 1994 року. Разом з ними на березень 2014 року були зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований з 06 лютого 2007 року).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року ОСОБА_8 було визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Дізнавшись про вказане заочне рішення, ОСОБА_1 подав заява про перегляд заочного рішення від 24.02.2017 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване, а цивільне провадження було закрите ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_9

ОСОБА_10 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24 лютого 2017 року, звернулась до голови Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про надання у приватну власність її малолітньому сину ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 . До заяви надала довідку про склад сім`ї, згідно з якою у спірній квартирі зареєстрованим є лише неповнолітній ОСОБА_5 .

Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації 23 березня 2017 року було видано наказ № 56908 про передачу ОСОБА_5 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

На підставі даного наказу 23 березня 2017 року Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_2 , згідно з яким ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим судом встановлено, що заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року, яким було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 з позовом про скасування наказу про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності, здійснено поза межами строку позовної давності оскільки про своє порушене право позивачі дізналися у липні 2017 року, тоді як із даним позовом до суду звернулися після спливу трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими висновками, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19),від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження№ 14-396цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19).

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваногозаконом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

При розгляді даноїсправи суд першої інстанції не дав оцінку доводам позовної заяви, не установив обставин справи, не оцінив зібрані у справі докази та не перевірив наявність порушеного права позивачів, що відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті спору.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначали про порушення свого права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із незаконним позбавленням їх права користування вказаним житлом на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року по справі №753/10229/14-ц, яке було скасовано ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року та закрито провадження по справі 11.06.2018 року.

Відповідно до статей 15, 16 ЦКУкраїни, статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року N 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

У даній справі встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 12 липня 1994 року, як члени сім`ї (діти) ОСОБА_8 .

З матеріалів справи також вбачається, що наймачем вказаної квартири був ОСОБА_6 (дідусь позивачів) аж до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , після того питання переоформлення договору найму не вирішувалось.

Після смерті ОСОБА_6 між батьком позивачів - ОСОБА_8 та дядьком позивачів - ОСОБА_9 існували спори щодо права користування вказаним житловим приміщенням.

Встановлено також та не спростовано відповідачами, що про існування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року по справі №753/10229/14-ц, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було визнано такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, позивач дізнались у лютому 2017 року та ОСОБА_1 було подано заяву про його перегляд.

Таким чином, станом на дату прийняття Дарницькою районною в місті Києві держаною адміністрацією оскаржуваного наказу №56908 від 23.03.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були позбавлені права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року по справі № 6-1534цс16, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Таким чином, у зв`язку із скасуванням заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року по справі №73/10229/14-ц, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відновлено їх право на користування вказаним жилим приміщенням та відповідно і право на приватизацію вказаного житлового приміщення.

Приватизація спірного житлового приміщення без участі позивачів порушує їх права, передбачені законом, що є підставою для скасування наказу відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23.03.2017 року за №56908 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » та визнання недійсним свідоцтва про право власності серія НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 23.03.2017 року відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_5 .

Щодо поданої законним представником ОСОБА_5 - ОСОБА_4 заяви про застосування строку позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

У Цивільному кодексі України (далі - ЦК України) позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю 3 роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2018 у справі№904/191/18).

По справі встановлено, що про порушення свого права на приватизацію спірної квартири позивачі дізнались з листа Дарницької у місті Києві районної державної адміністрації від 12 червня 2017 року. Таким чином, саме з цього дня слід обраховувати строк позовної давності у даній справі.

З доданих позивачами до позовної заяви документів вбачається, що ОСОБА_1 у травні 2018 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про скасування наказу Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, визнання свідоцтва про право власності недійсним.

З огляду на вказане, у зв`язку із реалізацією ОСОБА_1 свого права на звернення до суду із вимогами про скасування наказу відділу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності, згідно з положеннями частин другої, третьої статті 264 ЦК України перервався перебіг строку позовної давності та розпочався заново (до травня 2021 року).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 753/8090/18 касаційну скаргу ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , задоволено. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про скасування наказу Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, визнання свідоцтва про право власності недійсним відмовлено.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції у вказаній справі, Верховний Суд виходив із того, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників. Оскільки заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків неповнолітнього ОСОБА_5 , вони не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, апеляційний суд приймає до уваги, що представником позивача ОСОБА_1 в ході розгляду справи у суді першої інстанції було подано клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності. Як на поважність причин пропущеного строку представник позивача посилалась на те, що її довіритель в межах строку позовної давності реалізував своє право на судовий захист, однак на стадії касаційного розгляду у зв`язку із не залученням до участі у справі належного відповідача, у задоволенні позову було відмовлено.

Колегія суддів апеляційного суду оцінює такі доводи як такі, що заслуговують на увагу.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятоїстатті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказала, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Отже, закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Питання щодо поважності причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про те, що позивач ОСОБА_1 вжив заходів для реалізації свого права на судовий захист в межах строку позовної давності та правомірно розраховував на те, що спір буде вирішено. Та обставина, що при розгляді справи № 753/8090/18 ні судом першої, ні апеляційної інстанцій не було встановлено належності відповідачів, і за наслідками довготривалого розгляду справи лише суд касаційної інстанції ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову із вказаних вище підстав, свідчить про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину,встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, й станом на час звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з даним позовом до суду).

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 року.

З даним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до Дарницького районного суду м. Києва 28 липня 2022 року, що підтверджується відтиском поштового штемпеля на конверті. (а.с. 57)

Таким чином, з урахуванням продовження строку, визначеного статтею 257 ЦК України, на час дії карантину, позивачами строк позовної давності не пропущено, навіть якщо обраховувати його з 12 червня 2017 року (часу, коли позивачі дізнались про порушення свого права).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених частиною 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з підстав, зазначених у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасувати. Ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Скасувати наказ відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23.03.2017 року за №56908 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ».

Визнати свідоцтво про право власності серія НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , видане 23.03.2017 року відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у містіКиєві державної адміністраціїна ім`я ОСОБА_5 , недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 липня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.