Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 522/25954/16-ц

провадження № 61-2796св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство юстиції України, як правонаступник Першої одеської державної нотаріальної контори,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Першої одеської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та зобов`язання вчинити нотаріальну дію.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 . Позивачка вказувала, що вона має право на обов`язкову частку в спадщині. 27 грудня 2016 року державний нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори Садова Т. В. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивачка зазначала, що іншому спадкоємцю ОСОБА_2 нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину, про що зробила відмітку на оригіналі правовстановлюючого документа на спадкову квартиру. Оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру нотаріусу надав іншій спадкоємець.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати нечинною і скасувати постанову державного нотаріуса Садової Т. В. від 27 грудня 2016 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати державного нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори Садову Т. В. видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Постанову державного нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори Садової Т. В. від 27 грудня 2016 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину визнано незаконною та скасовано. Зобов`язано Першу одеську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/40 частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у державного нотаріуса були відсутні підстави для відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року апеляційну скаргу Першої одеської державної нотаріальної контори задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року скасовано, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що відповідача Першу одеську державну нотаріальну контору ліквідовано відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28 вересня 2017 року без визначення правонаступника, правовідносини у справі не допускають правонаступництва, тому провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підлягає закриттю.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року, а справу направлено для продовження розгляду до Одеського апеляційного суду.

Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції вказав на те, що висновок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі не може вважатися законним й обґрунтованим.

Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не врахував, що рішення суду першої інстанції було ухвалено 20 квітня 2018 року, а запис про припинення діяльності Першої одеської державної нотаріальної контори було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 жовтня 2018 року (номер запису 3014731), тобто майже через шість місяців після ухвалення оскарженого судового рішення, не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі.

Також суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційний суд не дослідив наказ Міністерства юстиції України про ліквідацію Першої одеської державної нотаріальної контори від 28 грудня 2017 року, на підставі якого було прийнято рішення про ліквідацію відповідача, не перевірив доводів позивачки, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28 грудня 2017 року № 4336/5 «Про утворення деяких державних нотаріальних контор» утворено Приморську, Київську, Суворовську, Малиновську державні нотаріальні контори у місті Одесі. Незакінчені спадкові справи передані до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі з колишньої Першої, Другої та Шостої одеських державних нотаріальних контор.

Крім того, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що у разі встановлення відсутності правонаступників Першої одеської державної нотаріальної контори апеляційний суд повинен був залучити до участі у справі орган (установу), до компетенції якого належить прийняття рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивачки, однак цього не зробив.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року апеляційну скаргу Першої одеської державної нотаріальної контори, правонаступником якої є Міністерство юстиції України, задоволено. Скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивачка не надала нотаріусу оригінала правовстановлюючого документа на спірну квартиру, то нотаріус цілком обґрунтовано відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Можин О. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції;

- не звернув увагу на те, що пункт 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції станом на день ухвалення нотаріусом рішення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину (далі - Порядок № 296/5), не передбачає надання нотаріусу правовстановлюючого документа кожним спадкоємцем;

- проігнорував, що відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу 2 Порядку № 296/5 нотаріус при наданні правовстановлюючого документа на квартиру одним спадкоємцем його завірену копію приєднує до матеріалів спадкової справи, у зв`язку з чим при зверненні з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину іншим спадкоємцем повторне надання такого самого правовстановлюючого документа на спадкове майно, засвідчена копія його вже є в справі, не передбачено;

- не врахував, що інший спадкоємець ОСОБА_2 надав нотаріусу правовстановлюючий документ на квартиру, нотаріус долучила до спадкової справи засвідчену фотокопію цього правовстановлюючого документа, тому у нотаріуса не було підстав відмовляти у видачі свідоцтва про право на спадщину іншому спадкоємцю - позивачці;

- безпідставно залучив до участі у справі Міністерство юстиції Українияк правонаступника ліквідованої Першої одеської державної нотаріальної контори;

- не звернув увагу на те, що при передачі спадкових справ від ліквідованої Першої одеської державної нотаріальної контори до новоствореної Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі, органом, компетентним видавати свідоцтво про право на спадщину за законом, є саме Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі, а не Міністерство юстиції України, яке не наділене повноваженнями видавати свідоцтво про право на спадщину.

Крім того, касаційна скарга містить клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Можин О. В., про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року.

У травні 2022 року Міністерство юстиції України із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Хопті С. Ф. Судді, які входять до складу колегії: Синельников Є. В., Шипович В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Приморського районного суду м. Одеси матеріали справи № 522/25954/16-ц; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У квітні 2022 року матеріали справи № 522/25954/16-ц надійшли до Верховного Суду.

23 березня 2023 року судді Хопта С. Ф., Синельников Є. В. та Шипович В. В. заявили самовідвід із підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.

Ухвалою від 23 березня 2023 року заяви про самовідвід суддів Хопти С. Ф., Синельникова Є. В. та Шиповича В. В. задоволено. Відведено суддів Хопту С. Ф., Синельникова Є. В. та Шиповича В. В. від участі у розгляді справи № 522/25954/16-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В. Судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Ступак О. В.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року № 735/0/226-23 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Ступак О. В. на підставі повідомлення судді Білоконь О. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 522/25954/16-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В. Судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Осіян О. М.

07 червня 2023 року суддя-доповідач Білоконь О. В. та 09 червня 2023 року суддя Осіян О. М. заявили самовідводи із підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.

Ухвалою від 09 червня 2023 року заяви про самовідвід суддів Білоконь О. В. та Осіяна О. М. задоволено. Відведено суддів Білоконь О. В. та Осіяна О. М. від участі у розгляді справи № 522/25954/16-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 13 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що право спільної приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності від 16 липня 1993 року зареєстровано за ОСОБА_4 та членами його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , у рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

09 липня 2007 року ОСОБА_3 , яка була дружиною ОСОБА_4 , склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати, заповіла ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

02 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті його бабусі, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 березня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від права на спадщину та отримання свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що спадкове майно складається з: квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій особисто.

Крім того, 17 березня 2016 року ОСОБА_1 подала до Першої одеської державної нотаріальної контори заяву та просила не видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, та як остання має намір звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, що свідчить про спірність набуття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

В подальшому 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину на 9/40 частини квартири АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Першої одеської нотаріальної контори від 27 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/40 частини квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану квартиру.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати нечинною і скасувати постанову державного нотаріуса Садової Т. В. від 27 грудня 2016 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка на її думку, є незаконною, оскільки оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру нотаріусу надав інший спадкоємець, а законодавство не вимагає надання такого ж документа всіма спадкоємцями.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у державного нотаріуса були відсутні підстави для відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивачка не надала нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документа на спірну квартиру, то нотаріус цілком обґрунтовано відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Із такими висновками судів попередніх інстанцій Верховний Суд погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та їх правове обґрунтування

Щодо суті спору

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII) та Порядком № 296/5 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною другою статті 1 Закону № 3425-XII передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Згідно зі статтею 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Положеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно з пунктом 4.14 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Відповідно до пункту 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно з пунктом 4.19 глави 10 розділу ІІПорядку № 296/5, якщо документ, що посвідчує право власності на майно, що підлягає реєстрації, повертається спадкоємцеві (свідоцтво про реєстрацію чи технічний паспорт на автомототранспортний засіб, іншу самохідну машину або механізм, судновий білет чи договір комерційної концесії тощо), нотаріус перевіряє документ, про що робить відмітку на заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину або на примірнику свідоцтва, який залишається у справах нотаріуса. Допускається приєднання до матеріалів спадкової справи, засвідчених у порядку, передбаченому Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (із змінами), фотокопій документів, що посвідчують право власності на майно, які повертають спадкоємцям.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

При наданні нотаріусу документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, одним спадкоємцем його завірену копію (фотокопію) приєднує до матеріалів справи.

Водночас при зверненні з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину іншим спадкоємцем повторне надання такого ж документа, що посвідчується право власності спадкодавця на теж майно, копія якого зберігається в матеріалах спадкової справи, не є необхідним. І нотаріус не має права вимагати такі документи.

Відповідно до матеріалів справи, 02 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 27).

17 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що спадкове майно складається з: квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій особисто (т.1 а. с. 90).

У матеріалах спадкової справи ОСОБА_3 № 305/2015 знаходиться копія свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 1993 року, а саме квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 44).

Постановою державного нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори від 27 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/40 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 8, 119).

У цій постанові нотаріус зазначив, що представник спадкоємиці за довіреністю ОСОБА_7 на доказ факту родинних відносин та непрацездатності спадкоємця надала необхідні документи, але не може надати правовстановлюючий документ на спадкову квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану квартиру нотаріус відмовляє ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/40 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіку ОСОБА_8 .

Водночас іншому спадкоємцю ОСОБА_2 27 жовтня 2016 року нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину, а саме на 9/40 частини спадкової квартири АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 109).

Про що зробила відмітку на оригіналі правовстановлюючого документа на спадкову квартиру.

Отже, оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру нотаріусу надав іншій спадкоємець - ОСОБА_2 .

Факт того, що ОСОБА_2 надав оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру, нотаріус у процесі розгляду справи не заперечував.

Отже, оскільки при зверненні з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємець ОСОБА_2 вже надав нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру АДРЕСА_1 , копія якого відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІПорядку № 296/5 приєднана нотаріусом до матеріалів спадкової справи, то оскаржувана постанова державного нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори від 27 грудня 2016 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на це майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану квартиру є незаконною

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи на вказане уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, а саме: Закон № 3425-XII та Порядок № 296/5, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Підстави відкриття касаційного провадження у цій справі, визначені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, та відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.

Однак Верховний Суд не може залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій справі про задоволення позову з огляду на таке.

Щодо належного відповідача

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1, 4 і 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тож неналежний відповідач - це особа, визначена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

У справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду із позовом до Першої одеської державної нотаріальної контори, правонаступником якої визначено Міністерство юстиції України, та просила визнати нечинною і скасувати постанову державного нотаріуса Садової Т. В. від 27 грудня 2016 року та зобов`язати державного нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори Садову Т. В. видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто фактично просила визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування.

Водночас відповідно до матеріалів справи із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 до Першої одеської державної нотаріальної контори крім позивачки 02 жовтня 2015 року звернувся також ОСОБА_2 .

27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 , а саме: на 9/40 частини квартири АДРЕСА_1 .

Отже, належним відповідачем у цій справі є ОСОБА_2 .

Однак суд першої інстанції, не врахувавши вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України, не роз`яснив належним чином позивачці її права, зокрема щодо заміни неналежного відповідача належним, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, не роз`яснив позивачці про наслідки вчинення або невчинення цих процесуальних дій, не сприяв здійсненню прав учасників процесу.

Суд апеляційної інстанції в силу свої повноважень не виправив вказаних процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, а скасував рішення суду першої інстанції з інших мотивів.

З огляду на викладене рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна вважати законними та обґрунтованими.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Оскільки судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, на стадії касаційного провадження суд касаційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі в справі як відповідача іншу особу, а правильно вирішити спір без участі належного відповідача неможливо, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених у цій постанові.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , судові витрати у вигляді судового збору за розгляд позовної заяви та касаційної скарги залишаються за позивачкою.

Водночас судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 826,50 грн підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь правонаступника Першої одеської державної нотаріальної контори - Міністерства юстиції України.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, яке є правонаступником Першої одеської державної нотаріальної контори, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та зобов`язання вчинити нотаріальну дію відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 826,50 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Н. Ю. Сакара
В. В. Яремко