Номер провадження: 22-ц/813/2449/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу адвоката Паука Олексія Івановича в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 23 червня 2020 року ФОП ОСОБА_1 на підставі Трудового договору №3 від 22.06.2020 із додатками винесено розпорядження №5, яким ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта і 22 червня 2020 року оформлено договір №3 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким встановлено, що відповідач як працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених їй матеріальних цінностей і у встановленому законом порядку відповідає за їх збереження.

23 липня 2021 року позивачем складено інвентаризаційний акт яким встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей на торговій точці в розмірі 43 520,08 гривень. У зв`язку із чим, ОСОБА_2 звільнено з посади продавця-консультанта за угодою сторін, згідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, відповідачем отримано інвентаризаційний акт і відповідно до умов трудового договору і додатків до нього акт вважається таким, який підписано без зауважень. Відсутність заперечень відповідача на надісланий інвентаризаційний акт підтверджує наявність шкоди в результаті винних протиправних дій ОСОБА_2 ..

Посилаючись на зазначене, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд його задовольнити, стягнувши з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 43 520 гривень та судовий збір.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що фактично мова йде не про нестачу, а про товар у якого закінчився строк придатності. Зазначила, що за період роботи у магазині постійно змушена була частину своєї заробітної плати віддавати в рахунок оплати вартості м`яса та інших продуктів у яких сплинув термін придатності. Зазначила, що з ФОП ОСОБА_1 вона не знайома, підписала договір про повну індивідуальну відповідальність не читаючи та крім того в момент підписання трудового договору одразу поставила підпис щодо згоди на його розірвання.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі адвокат Паук О.І. в інтересах ФОП ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Поштова кореспонденція направлялась відповідачу ОСОБА_2 на адресу, що наявна у матеріалах справи, однак вона поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 29 травня 2023 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Статтею 135-1 КЗпП України визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», затверджено Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Згідно розділу ІІ Переліку до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно із постановою Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України належить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема з`ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були забезпечені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків за наявності: порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника.

Суд першої інстанції встановив, що 23 червня 2020 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі Трудового договору №3 від 22.06.2020 із додатками винесено розпорядження №5, яким ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта і 22 червня 2020 року оформлено договір №3 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Пунктом 1 Договору №3 від 22.06.2020 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність встановлено, що ОСОБА_2 як працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених роботодавцем матеріальних цінностей і у встановленому законом порядку відповідає за їх збереження.

В подальшому, 23 липня 2021 року позивачем складено інвентаризаційний акт за період з 05.07.2021 по 17.07.2021, яким встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей на торговій точці в розмірі 43 520,08 грн, які були передані відповідачу під час виконання останнім трудових обов`язків.

Розпорядженням №7 від 16.07.2021 ОСОБА_2 звільнено з посади продавця- консультанта за угодою сторін, згідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 6.1. додатка №1 до трудового договору №3 від 22.06.2020 продавець-консультант в разі переведення на інший торговий об`єкт або звільнення, ознайомлюється та підписує інвентаризаційний акт за 4 календарних дні до дати переведення або звільнення.

Пунктом 6.4. додатку №1 до трудового договору №3 від 22.06.2020 передбачено, що роботодавець направляє копію інвентаризаційного акту за місцем реєстрації продавця-консультанта, яке було надано продавцем-консультантом при прийомі на роботу, поштовим зв`язком замовною кореспонденцією з метою ознайомлення та підпису.

Пунктом 6.5. вищевказаного додатку сторони погодили, що у разі відсутності належним чином оформленого заперечення передбаченого п. 6.3. та виконаних роботодавцем вимог передбачених п. 6.4 - інвентаризаційний акт вважається підписаним без зауважень.

10 серпня 2021 року ОСОБА_2 рекомендованим листом за накладним номером 095 на адресу: АДРЕСА_1 був направлений інвентаризаційний акт від 23.07.2021 для ознайомлення, надання заперечень і підпису.

В трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди, тому, обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст. 130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (ст. 138 КЗпП України).

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених їй товарно - матеріальних цінностей, яка була виявлена під час проведення інвентаризації залишків товару станом на 23 липня 2021 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги адвоката Паука О.І. в інтересах ФОП ОСОБА_1 про те, що саме діями продавця ОСОБА_2 їй було заподіяно майнову шкоду, оскільки які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкової умови на працівника матеріальної відповідальності, позивачем не доведено.

Крім того, позивачем не надано наказу про проведення інвентаризації та про створення інвентаризаційної комісії. Наданий позивачем акт складений 23.07.2021 та підписаний ФОП ОСОБА_1 , однак судом першої інстанції встановлено, що при проведенні інвентаризації ФОП ОСОБА_1 присутня не була.

Також акт від 23.07.2021 не містить відомостей щодо конкретного виду, кількості та вартості товару, який обліковується за ОСОБА_2 згідно із даними бухгалтерського обліку, відтак не може бути доказом нестачі товарно-матеріальних цінностей, що виникли саме з вини продавця ОСОБА_2 ..

З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем своїх вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги адвоката Паука О.І. в інтересах ФОП ОСОБА_1 є ідентичними його доводам у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну правову оцінку, ці висновки суду є у достатній мірі аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Стаття 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд не бере до уваги наказ №7 від 16.07.2021 про проведення інвентаризації активів і зобов`язань за адресою: АДРЕСА_2 , долучений до апеляційної скарги, оскільки не встановлено винятковості випадку її неподання суду першої інстанції та доведеності того, що такий висновок сторона позивача не могла надати у суді першої інстанції.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу скаргу адвоката Паука Олексія Івановича в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 29 травня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І.Дришлюк