КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/5982/22-ц Головуючий у суді І інстанції Волкова С.Я.
Провадження № 22-ц/824/6455/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила:

розірвати договори НОМЕР_1 «Копилка», НОМЕР_2 «Бонусний», № SAMDN7690 від 22.07.2013 року, № SAMDN7401 від 22.07.2013 року, № SAMDNWFD100 від 16.12.2013 року;

стягнути з відповідача на її користь заборгованість:

за договором № SAMDN7690 від 22.07.2013 року в сумі 256 755,60 грн вкладу, 739 005,52 відсотків, 55 417,00 грн 3 % річних, 381 921,41 грн інфляційних втрат, 108 132,80 грн пені, а всього - 1 542 201,08 грн;

за договором № SAMDN7401 від 22.07.2013 року 13 928,04 доларів США або 399 177,62 грн вкладу, 13 314,36 доларів США або 381 589,55 грн відсотків, 3 006,17 доларів США або 86 156,83 грн 3 % річних, 168 113,93 грн пені, а всього - 1 035 037,93 грн;

за договором № SAMDNWFD100 від 16.12.2013 року 125 352,18 грн вкладу, 439 716,49 грн відсотків, 27 055,47 грн 3 % річних, 186 460,12 грн інфляційних втрат, 52 792,16 грн пені, а всього - 831 376,42 грн;

з рахунку НОМЕР_1 «Копилка» суму 3 539,45 грн та з рахунку НОМЕР_2 «Бонусний» суму 3 207,84 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем було укладено депозитні договори: договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN7690 від 22.07.2013 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 18 % річних, за яким вона передала банку 150 000,00 грн, а додатково 27.08.2013 року та 20.09.2013 року здійснювала поповнення вкладу; договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN7401 від 22.07.2013 року із відсотковою ставкою 8,5 % річних, за яким вона передала банку 13 164,53 доларів США; договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт»№ SAMDNWFD100 від 16.12.2013 року з виплатою відсотків 20 % річних, за яким вона передала банку 119 370,49 грн. Крім того, вона має рахунки: НОМЕР_1 «Копилка» із сумою коштів 3 539,45 грн, НОМЕР_2 «Бонусний» із сумою коштів 3 207,84 грн. У січні 2022 року вона звернулася до відповідача із заявою про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами, проте до сьогоднішнього дня банком не здійснено повернення грошових коштів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN7690 від 22.07.2013 року 150 000,00 грн вкладу, 194 252,05 грн процентів, а всього - 344 252,05 грн;

за договором № SAMDN7401 від 22.07.2013 року 13 164,53 доларів США вкладу, 8 050,56 доларів США процентів, а всього - 21 215,09 доларів США;

за договором № SAMDNWFD100 від 16.12.2013 року 119 370,49 грн вкладу, 171 762,68 грн процентів, а всього - 291 133,17 грн.

У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави суму судового збору у розмірі 13 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Кобзар Ю.Б. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На обґрунтування вимог, викладених в апеляційній скарзі, посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.Вважає, що судом першої не повно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, що у 2014 році борг (грошові кошти) за депозитними договорами, які є предметом спору у цій справі, переведено на іншу юридичну особу - ТОВ «ФК «Фінілон» за договором про переведення боргу від 17.11.2014 року, тому АТ КБ «ПриватБанк» з 17.11.2014 року не несе зобов`язань за цими договорами банківського вкладу, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за такими договорами. Наголошувала на правовому висновку, викладеному Верховним Судом у справі № 321/1260/19 від 27.04.2022 року про те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржником. Шляхом мовчазної згоди від кредитора було підтверджено згоду на такий правочин, а отже належним відповідачем є ТОВ «ФК «Фінілон».

Також вважає, що оскільки позов був задоволений лише частково, то судовий збір підлягав стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а не у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник банку - Кобзар Ю.Б. підтримала апеляційну скаргу та доводи, викладені в ній, просила скасувати оскаржуване рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник - адвокат Тарасова-Патрай К.А. надіслала до апеляційного суду клопотання, в якому просила проводи розгляд справи за відсутності сторони позивача та залишити рішення суду першої інстанції без змін, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою № SAMDN7690 від 22.07.2013 року на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» та просила оформити депозитний вклад на умовах: сума вкладу - 150 000,00 грн, строк вкладу -366 днів до 22.07.2014 року включно, процентна ставка - 18 % річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць; пам`ятка клієнта, що є складовою означеної заяви, свідчить про те, що проценти виплачуються на рахунок/карту для зарахування процентів по вкладу по закінченню кожного місяця; у разі закінчення строку вкладу, якщо клієнт не виявив бажання отримати кошти, вклад продовжується ще на один строк; строк вкладу продовжується без явки клієнта до банку; клієнт має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два дні до дати розірвання договору; у разі розірвання договору до закінчення строку вкладу повертається сума вкладу, проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою. 22.07.2013 року позивачем внесено згідно із квитанцією № 9 на депозитний рахунок 150 000,00 грн.

ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою№ SAMDN7401 від 22.07.2013 року на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» та просила оформити депозитний вклад на умовах: сума вкладу - 13 164,53 доларів США, строк вкладу - 366 днів до 22.07.2014 року включно, процентна ставка - 8,5% річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць; пам`ятка клієнта, що є складовою означеної заяви, свідчить про те, що проценти виплачуються на рахунок/карту для зарахування процентів по вкладу по закінченню кожного місяця; у разі закінчення строку вкладу, якщо клієнт не виявив бажання отримати кошти, вклад продовжується ще на один строк; строк вкладу продовжується без явки клієнта до банку; клієнт має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два дні до дати розірвання договору; у разі розірвання договору до закінчення строку вкладу повертається сума вкладу, проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою. 22.07.2013 року позивачем внесено згідно із квитанцією № 8 на депозитний рахунок 13 164,53 доларів США.

Також позивач звернулася до банку із заявою № SAMDNWFD100 від 16.12.2013 року на оформлення вкладу «Стандарт» та просила оформити депозитний вклад на умовах: залишок вкладу станом на 16.12.2013 року - 119 370,49 грн, строк вкладу - до 16 грудня 2014 року включно, процентна ставка -20 % річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць; пам`ятка клієнта, що є складовою означеної заяви, свідчить про те, що проценти виплачуються на рахунок/карту для зарахування процентів по вкладу по закінченню кожного місяця; у разі закінчення строку вкладу, якщо клієнт на виявив бажання отримати кошти, вклад продовжується ще на один строк; строк вкладу продовжується без явки клієнта до банку; клієнт має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два дні до дати розірвання договору; у разі розірвання договору до закінчення строку вкладу повертається сума вкладу, проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою. 16.12.2013 року ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок 119 370,49 грн відповідно до квитанції № 20007752.

Встановлено, що 26 січня 2022 року ОСОБА_1 письмово повідомила відповідача про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами, цю заяву банк отримав 28.01.2022 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у позовній заяві невірно визначила суми вкладів, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню за договором № SAMDN7690 від 22.07.2013 року 150 000,00 грн вкладу, за договором № SAMDN7401 від 22.07.2013 року 13 164,53 доларів США вкладу, за договором № SAMDNWFD100 від 16.12.2013 року 119 370,49 грн вкладу, а в задоволенні інших вимог слід відмовити, оскільки позивачем не надано жодного доказу внесення коштів у інших сумах, а також наявності в неї рахунків: НОМЕР_1 «Копилка» та НОМЕР_2 «Бонусний».

Право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне, договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про це, а відтак, оскільки банк отримав заяву позивачапро розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами, то у суду відсутні підстави для їх розірвання та задоволення таких вимог ОСОБА_1 .

Відповідач, викладаючи заперечення проти позову, у відзиві навів свій розрахунок відсотків за період з 18.11.2014 року по 26 січня 2022 року за усіма договорами. Суд першої інстанції дійшов висновку, що розрахунок, виконаний відповідачем є більш вірним та співмірним, а тому позов в частині стягнення процентів задовольнив відповідно до розрахунку відповідача.

В задоволенні вимог про стягнення пені на підставі положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК Україниза період з 17.11.2014 року по 27.01.2022 року суд відмовив, оскільки прострочення виконання зобов`язання не настало з огляду на те, що звернення до банку із заявою про розірвання договорів та повернення коштів було направлено позивачем 26.01.2022 року та отримано відповідачем 28.01.2022 року.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів ураховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює факт укладення між ним та позивачем договору вкладу, розміру стягнутої з нього основної суми заборгованості та наявності підстав для стягнення відсотків у зазначеному банком розмірі, а вказує лише на те, що він є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Установивши, що банк не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , не повернув на вимогу позивача кошти за депозитним вкладом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення цієї суми саме з АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться лише до переведення боргу та правової позиції, яку не врахував суд першої інстанції, викладеної Верховним Судом у справі № 321/1260/19 від 27.04.2022 року щодо того, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржником, які відхиляє апеляційний суд з огляду на таке.

В силу вимог статті 520 ЦК України законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Щодо зазначеної правової позиції, то Верховний Суд вказував на те, що було необґрунтовано констатовано нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, яким не створено наслідків для кредитора у зв`язку з відсутністю згоди на переведення боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 305/1849/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 є необґрунтованими, оскільки в наведених справах висновки викладені з урахуванням подання позову до неналежних відповідачів, у той час, як у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , звернулася до суду до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк».

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 14 квітня 2021 року у справі №757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 11 січня 2023 року у справі № 201/5390/16-ц, від 17 лютого 2023 року у справі № 757/36133/18-ц.

Вказане свідчить про те, що судова практика у даній категорії справ є сталою, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для відступу від вказаних висновків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на формальних міркуваннях.

Суд першої інстанції, установивши факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу № SAMDN7690 та № SAMDN7401 від 22 липня 2013 року, № SAMDNWFD100 від 16 грудня 2013 року і внесення позивачем грошових коштів у заявлених розмірах, які розірвані на підставі поданої позивачем заяви від 26 січня 2022 року, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу і процентів з відповідача.

За таких обставин, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.

Проте, вирішуючи питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, суд припустився помилки, що полягає в наступному.

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Як передбачено підпунктом 1.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з розрахунку на місяць у 2022 році згідно вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» складав 2 481,00 грн.

Таким чином, ураховуючи категорію спору, характер та кількісний вимір (ціну позову) пред`явлених позовних вимог, за подання позовної заяви у цій справі ОСОБА_1 мала сплатити 12 405,00 грн судового збору.

Утім, позивач була звільнена судом першої інстанції від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»як споживач, що звернулася до суду з позовом про захист своїх прав.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати відповідні положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

Стягнувшиз АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави суму судового збору у розмірі 13 000,00 грн, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів були задоволені лише частково, а тому судовий збір на відповідача слід покладати пропорційно розміру цих вимог.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь держави понесених судових витрат по сплаті судового збору необхідно змінити, стягнувши з АТ КБ«ПриватБанк» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 5 135,76 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк»підлягає частковому задоволенню, рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 рокув частині розподілу судових витрат - зміні, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Оскільки по суті спору апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 5 135,76 грн (п`ять тисяч сто тридцять п`ять гривень 76 копійок) за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій оскаржуваній частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 липня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній