Ухвала

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 462/6247/21

провадження № 61-6557ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 червня 2022 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2021 року скасовано, позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

29 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, подала касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року (повний текст складено 01 червня 2022 року) у справі № 462/6247/21.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2023року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

Залишаючи касаційну скаргу без руху Верховний Суд виходив з того, що у жовтні 2022 року ОСОБА_4 звертався із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року у справі № 462/6247/21.

При цьому до своєї касаційної скарги ОСОБА_4 додав копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 19 жовтня 2022 року, в якій остання стверджує, що 07 жовтня 2022 року їй стало відомо про рішення суду щодо визнання за її сином ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала її батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

За таких обставин Верховний Суд звертав увагу, що у разі, якщо вказана заява вчинена ОСОБА_1 , їй із жовтня 2022 року було відомо і про наявність постанови Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року і про суть цього судового рішення.

Натомість із заявою до суду про ознайомлення з матеріалами справи представник ОСОБА_1 звернувся у лютому 2023 року, а касаційна скарга подана у квітні 2023 року.

З метою усунення недоліків касаційної скарги Верховний Суд запропонував ОСОБА_1 навести інші підстави для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 30 травня

2022 року, з урахуванням обставин, викладених в ухвалі від 22 травня

2023 року.

У червні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену касаційну скаргу, в якій не заперечувала факт підписання заяви від 19 жовтня 2022 року, однак стверджувала, що їй не було відомо про суть постанови Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року, а з її текстом вона ознайомилась тільки у квітні 2023 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження є неповажними, а тривале зволікання зі зверненням із касаційною скаргою є необґрунтованим.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо справедливого судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» рішення від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» рішення

від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

Будучи із 07 жовтня 2022 року обізнаною про судове рішення щодо визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_1 понад шість місяців зволікала із поданням касаційної скарги.

Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не було відомо про суть оскарженого судового рішення суперечать її власній заяві від 19 жовтня 2022 року.

Крім того касаційна скарга не містить посилань на те, що ОСОБА_4 , який згідно із заявою від 19 жовтня 2022 року здійснює догляд за ОСОБА_1 і процесуальну позицію якого фактично підтримує заявник, відмовився поінформувати її про обставини розглядуваної справи.

Довідавшись у жовтні 2022 року про наявність оскарженого судового рішення, подальші дії щодо ознайомлення з матеріалами справи і звернення до суду касаційної інстанції залежали виключно від самої ОСОБА_1 та її представника.

З цих підстав підлягають відхиленню посилання ОСОБА_1 на те, що її представник ознайомився із матеріалами справи лише у квітні 2023 року

Крім того колегія суддів звертає увагу, що касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії», № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії»).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно визначається вартістю майна.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду

від 30 травня 2022 року, Верховним Судом (провадження № 61-10696ск22) встановлено, що предметом позову у справі № 462/6247/21 є вимоги майнового характеру про визнання права власності на 1/3 частку квартири, із ціною позову 94 056 грн.

Таким чином оскільки ціна позову у справі № 462/6247/21 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2023 року (2 684 грн х 100 = 268 400 грн), справа № 462/6247/21 є малозначною в силу закону.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2022 року (провадження

№ 61-10696ск22) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Колегією суддів досліджено та взято до уваги: категорію справи, ціну та предмет позову, а також значення справи для сторін і суспільства, та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Сама по собі незгода із встановленими судом обставинами та наданою оцінкою доказам не свідчить про наявність випадків для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, а також якщо наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними.

З урахуванням наведеного, оскільки наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження є неповажними, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, а наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судом не встановлена, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтею 390, пунктами 1, 4 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду

від 30 травня 2022 року в цивільній справі № 462/6247/21.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

О. М. Осіян

Є. В. Синельников