ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м.Суми

Справа №592/1720/22

Номер провадження 22-ц/816/544/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Територіальний сервісний центр № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2023 року в складі судді Князєва В.Б., ухвалене в м. Суми, повний текст рішення складено 10 лютого 2023 року,

в с т а н о в и в:

14.02.2022 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Територіальний сервісний центр № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, в якому просить:

1) визнати договір купівлі-продажу автомобіля № 3246/2021/2779946 від 07.09.2021, марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , укладений 07.09.2021 між відповідачем ОСОБА_2 , як продавцем та відповідачкою ОСОБА_3 , як покупцем, в територіальному сервісному центрі № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, недійсним;

2) зобов`язати відповідача ОСОБА_3 , передати ОСОБА_1 автомобіль марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 в тому стані, який він мав на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 07.09.2021, та технічний паспорт на автомобіль і ключі від автомобіля;

Стягнути з відповідачів судові витрати солідарно.

Свої вимоги мотивував тим, що він 09.09.2006 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . До 01 червня 2020 року вони проживали однією сім`єю. 23.11.2019 за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 4607/19/002436 вони з дружиною в інтересах сім`ї за 49 000 грн 00 коп. придбали спірний автомобіль FIAT, який було зареєстровано на ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та новий номерний знак НОМЕР_3 . В червні 2020 року його дружина залишила сім`ю та стала проживати окремо. Вона забрала із собою автомобіль, що є їхньою спільною сумісною власністю. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 26.10.2021 шлюб між ними було розірвано. Він також звертався до Ковпаківського районного суду міста Суми із позовом про поділ автомобіля, справа № 592/11961/21. Під час розгляду даної йому стало відомо, що ОСОБА_2 , без його згоди, без повідомлення, за договором купівлі-продажу № 3246/2021/2779946 від 07.09.2021, укладеним в ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, продала їхній спільний автомобіль ОСОБА_3 на яку він тепер зареєстрований. Вважає, що його права та інтереси порушені, оскільки у нього незаконно відібрали його майно без його згоди, оскільки згоди на продаж автомобіля він не надавав, про укладення правочину не знав та не міг знати.

Посилаючись на вказані обставини, просить позов задовольнити.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду беззаперечних доказів того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля, при його укладенні діяли недобросовісно, тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. А оскільки вимога про зобов`язання передати автомобіль, технічний паспорт та ключі від автомобіля є похідною від вказаної вимоги, тому вбачаються підстави для відмови в задоволенні позову в цілому.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить позов задовольнити; стягнути з відповідачів судові витрати в солідарному порядку.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що вартість спірного автомобіля на момент його придбання становила 49 000 грн, що є цінним майном для їхньої сім`ї, тому його відчуження виходить за межі дрібного побутового правочину та потребувало його згоди, як другого із співвласників.

Наголошує на тому, що в судовому засіданні суду першої інстанції відповідачі та третя особа не надали доказів того, що він, як співвласник автомобіля, знав про укладення оспорюваного правочину та надав згоду на його продаж. Цей факт, на його думку, повністю підтверджує, що продавець ОСОБА_2 та покупець ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля діяли недобросовісно.

Оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу та є їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, неотримання його згоди при відчуженні такого майна є грубим порушенням вимог ст.ст. 60, 61, 63 СК України та підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, вважає, що оскільки він не укладав жодних договорів, не здійснював будь-яких дій, спрямованих на відчуження належного йому автомобіля, грошових коштів не отримував, спірний автомобіль вибув з його власності без його волевиявлення на відчуження цього майна з порушенням норм закону, що на його думку, є підставою для його витребування у кінцевого набувача ОСОБА_3 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля був укладений у відповідності із вимогами закону. Доводи ОСОБА_1 , що при укладенні договору необхідно було отримати його письмову згоду суперечить вимогам закону, так як при укладенні договору, який не потребує нотаріального посвідчення, отримання письмової згоди іншого подружжя не передбачено. Вважає, що суд дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля діяла недобросовісно. Крім того, на її думку, слід враховувати, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу автомобіля.

Від РСЦ ГСЦ МВС в Київській області надійшла заява, в якій зазначають, що ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області є їх структурним підрозділом і не є окремою юридичною особою, тому не може бути залученим до участі у справі у якості третьої особи. Просять справу розглядати без їх участі.

Від відповідачки ОСОБА_3 відзив у встановлений судом строк не надходив.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили задовольнити. Пояснили, що дійсний власник автомобіля є хрещена мати його сина і достовірно обізнана про припинення подружніх стосунків подружжям ОСОБА_4 , але погодилася придбати автомобіль без згоди одного із подружжя.

Представник ОСОБА_2 підтримала судове рішення і наполягала на тому, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню підлягає частково.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскаржене рішення не відповідає вимогам ст. 267 ЦПК України

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.09.2006 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (а.с. 12).

Від шлюбу мають дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13).

23 листопада 2019 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 4607/19/002436 ОСОБА_2 придбала легковий автомобіль марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , за 49000 грн (а.с. 15-16).

Даний автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с. 17).

За рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.10.2021 розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_4 через припинення подружніх стосунків з 01.06.2020

З копії листа Головного сервісного центру МВС за 2022 рік вбачається, що ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу № 3246/2021/2779946 від 07 вересня 2021 року, укладеним в ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, продала автомобіль громадянці ОСОБА_3 , на яку він тепер зареєстрований (а.с. 18).

З копії договору купівлі-продажу 3246/2021/2779946 транспортного засобу від 07.09.2021 вбачається, що ОСОБА_2 продала спірний автомобіль ОСОБА_3 за 20 000 грн. Договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі РСЦ ГСЦ МВС в Київській області (а.с. 54).

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України ).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 65 цього Кодексу, а саме дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Як встановлено в судовому засіданні автомобіль був придбаний подружжям в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі і знаходився в їх розпорядженні. Через припинення подружніх відносин з 01.06.2020 подружжя стали проживати окремо, ОСОБА_2 - у будинку своїх батьків. Після припинення шлюбних відносин автомобіль залишився в користуванні позивача, проте він продовжив залишати його біля будинку батьків дружини. В день продажу ОСОБА_2 зателефонувала позивачу та повідомила, що візьме автомобіль, потім поверне. Але про намір його продати не говорила, але виїхала у Київську області, де звернулась до ТСЦ №3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області та уклала договір купівлі продажу даного автомобіля, продавши його хрещеній матері їх сина ОСОБА_3 за 20000 грн, яка достеменно була обізнана про те, що це їх спільне майно і про їх розлучення.

Ці обставини не були спростовані в судовому засіданні, а тому оскільки колишнє подружжя на час укладення спірного договору купівлі-продажу авто вже проживало окремо і не вело спільного господарства, відсутні підстави для визнання того, що такий договір було укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї і що такий договір створює обов`язки для другого з подружжя, бо даних про те, що майно було використане в інтересах сім`ї, в матеріалах справи відсутні.

Викладені вище обставини, за яких відбувся продаж авто, в суді відповідачами не спростовано. Доказів того, що отримані гроші від продажу автомобіля пішли на задоволення потреб сім`ї матеріали справи також не містять.

За таких обставин колегія суддів визнає, що правочин продажу автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового, відбувся без згоди іншого з подружжя.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Оскільки договір укладено не в інтересах сім`ї, без згоди другого подружжя ОСОБА_1 , а факти того, що покупцю автомобіля ОСОБА_3 не було відомо, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і оформляючи оспорюваний договір остання діяла добросовісно, в суді не було спростовано переконливими доказами. У зв`язку із чим апеляційний суд визнає оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля вчиненим без дотримання п.1 ч.1 ст. 203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, недійсним правочином в силу ч.1 ст. 215 цього Кодексу.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечила проти задоволення як позову, так і апеляційної скарги з тих підстав, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, бо заявив негаторний позов та порушив питання визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля і просить зобов`язати ОСОБА_3 повернути його, передати позивачу свідоцтво на транспортний засіб та ключі від автомобіля.

За змістом статей 19,20 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Право на захист цивільних прав та інтересів визнано у ст. 15 цього Кодексу - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється за нормами ст. 16 цього Кодексу, якою визначено їх способи захисту, серед яких визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин 1,2 ст. 5 ЦПК України способи захисту, які застосовуються судом, дотримуючись принципів цивільному судочинстві: пропорційність, диспозитивність цивільного судочинства, а тому здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Принцип пропорційності у цивільному п судочинстві передбачає - завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Принцип диспозитивності - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним та зобов`язати ОСОБА_3 повернути його, передати позивачу свідоцтво на транспортний засіб та ключі від автомобіля, останнім обрано спосіб захисту - визнання правочину недійсним, який передбачено частиною 2 ст. 16 ЦК України.

Оскільки в суді доведено про створення позивачу перешкоди у реалізації свого права власності, тобто доведено про порушення його права, як співвласника спірного автомобіля, таке право підлягає захисту. Тому колегія суддів, дотримуючись принципу диспозитивності в межах заявлених вимог відхиляє заперечення з боку представника ОСОБА_2 , що цей спосіб захисту не можливо застосувати через його неефективність.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Щодо задоволення вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 повернути автомобіль, передати позивачу свідоцтво на транспортний засіб та ключі від автомобіля, то колегія суддів визнає, що такий спосіб захисту є неефективним, оскільки не буде гарантувати добросовісної поведінки нового власника ОСОБА_3 та досягання мети, а саме, повернення автомобіля позивачу на стадії виконання судового рішення.

Такий спосіб захисту в силу приписів ст. 16 ЦК України не визначений ані законом, ані договором його купівлі-продажу і тому не може бути застосований судом, а дана вимога задоволенню.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння

Відповідно до частин 1,2 ст. 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, суд першої інстанції надав неправильну правову оцінку доказам представленим сторонами щодо обставин справи і помилково прийшов до висновку, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 при оформленні оспорюваного правочину діяли добросовісно і тому в силу ч.2 ст.388 ЦК України ОСОБА_3 як добросовісного набувача за платним договором матеріальний закон не зобов`язує повернути автомобіль.

Позивач довів в суді, що в силу дружних стосунків ОСОБА_3 , як покупець автомобіля FIAT на момент укладення оспорюваного правочину діяла недобросовісно, зокрема, знала і не могла не знати про те, що майно належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності і що відповідачка ОСОБА_2 , укладаючи договір купівлі-продажу автомобіля, не отримала згоди на це свого чоловіка.

Однак, позивач не заявив віндикаційної вимоги про витребування майна до відповідача ОСОБА_3 , а суд апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст. 367 позбавлений права вийди за межі позову.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, неповно з`ясував обставини справи, неправильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які не підлягають застосуванню і помилково ухвалив рішення про відмову у задоволені вимоги про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, тому в цій частині рішення в силу ст. 376 ЦПК України слід скасувати і ухвалити нове про визнання цього оспорюваного договору недійсним.

В частині відмови у задоволені вимоги щодо зобов`язанням ОСОБА_3 повернути позивачу спірний автомобіль, свідоцтво на транспортний засіб та ключі від автомобіля, рішення суду першої інстанції слід відмовити з мотивів викладених у постанові.

На підставі ч.9 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 , з вини якої виник спір, на користь позивача слід стягнути в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позову 1112 грн і за подання апеляційної скарги 1668,60 грн.

Враховуючи предмет позову, дана справа відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2023 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу за № 3246/2021/2779946 від 07 вересня 2021 року щодо продажу автомобіля марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позову 1112 грн і за подання апеляційної скарги 1668,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2023 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина