ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 369/3433/17

провадження № 61-4894св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави,

відповідачі: Горенська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Ковальчук Л. М., та постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Гуля В. В., Нежури В. А.,

Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року перший заступник прокурора Київської області

в інтересах держави звернувся з позовом до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - Горенська сільська рада), ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову вказував, що рішенням Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 11 сесії 5 скликання

від 7 червня 2007 року відведено у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га на території Горенської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. У подальшому на підставі вказаного рішення сільської ради ОСОБА_1 видано державний акт

на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 802483, який зареєстровано

9 липня 2009 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 58.

Згідно з інформацією Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 3 березня 2017 року № 01-01/73 спірна земельна ділянка відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка у межах Горенської сільської ради. Також відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії від 22 лютого 2017 року № 17-08/383 річка Горенка має статус природнього водотоку, є правою притокою річки Ірпінь, згідно з класифікацією річок України належить до малих річок та має площу водозабору 29,1 кв.м, прибережні захисні смуги річки Горенка становлять 25 м.

З огляду на викладене, рішення 11 сесії 5 скликання Горенської сільської ради

від 7 червня 2007 року, яким відведено у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки річка Горенка є правою притокою річки Ірпінь, яка, у свою чергу, є правою притокою річки Дніпро. Отже відповідно до вимог статті 5 ВК України річка Горенка є водним об`єктом загальнодержавного значення.

Відповідно до статей 1, 88, 89 ВК України, статей 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена положеннями частини другої статті 88 ВК України, частини другої статті 60 ЗК України та становить для малих річок 25 м від урізу води.

Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду водного об`єкта загальнодержавного значення. При цьому чинне на час прийняття рішення сільською радою водне та земельне законодавство України взагалі не передбачало можливості відведення земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами природних водних об`єктів загальнодержавного значення, у приватну власність для будь-яких потреб, у тому числі і для ведення особистого селянського господарства.

В порушення статей 58, 59, 60, 61, 84 ЗК України, статей 4, 6, 80, 85, 88, 89 ВК України Горенською сільською радою відведено у приватну власність

ОСОБА_1 земельну ділянку водного фонду у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта загальнодержавного значення - річки Горенка для особистого селянського господарства, де заборонено розорювання земель, а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Також спірна земельна ділянка Горенською сільською радою відведена з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Крім того, на думку прокурора, оспорюване рішення сільської ради щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства прийнято у порушення вимог статей 60, 83, 118 ЗК України, статті 21 Закону України «Про основи містобудування», статей 3, 12 Закону України «Про планування і забудову територій», та визначеного діючою містобудівною документацією функціонального призначення території, за рахунок озеленених територій загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність.

Оспорюваним рішенням сільської ради і діями щодо передачі земельної ділянки у власність порушено право власності держави на землі водного фонду, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного їх використання та відтворення.

Прокурор вказував, що даний позов він пред`явив в інтересах держави як позивач, оскільки Держгеокадастр та його територіальні органи здійснюють функції контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади щодо розпорядження землею.

За таких обставин просив:

- визнати поважними причини пропуску строку для звернення

до суду з цим позовом та поновити його, захистивши право;

- визнати незаконним та скасувати рішення Горенської сільської ради 11 сесії

5 скликання від 7 червня 2007 року щодо відведення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,15 га на території Горенської сільської ради;

- визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 802483 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, виданий на ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 16 листопада 2017 року позов задоволено.

Поновлено першому заступнику прокурора Київської області строк для звернення до суду з позовом.

Визнано незаконним і скасовано рішення Горенської сільської ради 11 сесії

5 скликання від 7 червня 2007 року «Про надання дозволу на передачу

в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 ».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку

серії ЯЖ № 802483 від 9 липня 2009 року, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Горенська сільська рада, цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства.

Стягнено з Горенської сільської ради та ОСОБА_1 по 1 600 грн з кожного на відшкодування судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення Горенської сільської ради від 7 червня 2007 року порушує публічний порядок, оскільки виділенням спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 орган місцевого самоврядування порушив право власності держави на землі водного фонду. При цьому суд вважав за можливе поновити прокурору строк для звернення до суду із цим позовом, оскільки про необхідність захисту прав та інтересів держави у судовому порядку прокурору стало відомо у лютому-березні 2017 року за результатами опрацювання інформації Центральної геофізичної обсерваторії від 22 лютого 2017 року та інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем

від 3 березня 2017 року № 01-01/73, якими підтверджено факт відведення спірної земельної ділянки у приватну власність за рахунок земель водного фонду.

Справа переглядалась в апеляційному порядку неодноразово.

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада

2017 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій щодо існування у прокурора повноважень для представництва інтересів держави в цій справі, оскільки такий висновок суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 26 червня

2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 26 травня

2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), від 30 січня

2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), від 30 вересня 2020 року у справі № 815/6347/17 (провадження № 11-562апп19) та постановах Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17.

Заявник вказує про неврахування судами того, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 5 грудня 2018 року

у справі № 923/129/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17,

від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року

у справі № 906/240/18, від 1 листопада 2018 року у справі № 910/18770/17,

від 5 листопада 2018 року у справі № 910/4345/18.

Апеляційний суд, на думку заявника, дійшов помилкового висновку про те, що Держгеокадастр не є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю та не наділений правом на здійснення захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку. Дійшовши такого висновку, суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 (провадження № 61-20542св19) та від 25 листопада 2020 року

у справі № 204/6292/18-ц (провадження № 61-17873св19), згідно з якими «основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. […] Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому, така організація має власний кошторис».

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 4 грудня 2019 року

у справі № 826/6233/17 (провадження № 11-662апп19) та від 13 листопада

2019 року у справі № 826/3115/17 (провадження № 11-892апп19), про те, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір. Втім, хоча формально цей спір вирішується у позовному провадженні, по суті це не є спором про право. Натомість у такому судовому процесі суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів. При цьому під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача».

Також заявник вказує про неврахування судами висновку Верховного Суду щодо повноважень Держгеокадастру, викладений у постанові від 13 квітня 2021 року

у справі № 540/2804/19 (адміністративне провадження № К/9901/18296/20).

Відзив на касаційну скарги не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 4 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 30 січня

2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), від 30 вересня 2020 року у справі № 815/6347/17 (провадження № 11-562апп19),

від 4 грудня 2019 року у справі № 826/6233/17 (провадження № 11-662апп19),

від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17

(провадження № 11-892апп19), у постановах Верховного Суду від 6 лютого

2019 року у справі № 927/246/18, від 5 грудня 2018 року у справі № 923/129/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року

у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 906/240/18,

від 1 листопада 2018 року у справі № 910/18770/17, від 5 листопада 2018 року у справі № 910/4345/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 (провадження № 61-17873св19), від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 (провадження № 61-20542св19), від 13 квітня 2021 року у справі № 540/2804/19 (адміністративне провадження № К/9901/18296/20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням 11 сесії 5 скликання Горенської сільської ради від 7 червня 2007 року «Про надання дозволу на передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 » передано останньому безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства, розташовану на території села Горенка.

9 липня 2009 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 802483, відповідно до якого на підставі рішення Горенської сільської ради від 7 червня 2007 року 11 сесії 5 скликання

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером :01:009:0111, цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства, розташовану в медах Горенської сільської ради.

З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 3 березня 2016 року

№ 01-01/73 суди встановили, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0111 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню малої річки Горенка та на її 25-ти метрову прибережну захисну смугу.

Зі змісту листа Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» від 10 березня 2017 року за № 180 суди встановили, що відповідно до чинного генерального плану села Горенка територія земельної ділянки з кадастровим номером :01:009111 за функціональним призначенням відносяться до озеленених територій загального користування.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано

у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3

частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

На необхідності обґрунтування прокурором наявності підстав для представництва наголосила Велика Палата Верховного Суду й у постанові

від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), зазначивши, що системне тлумачення абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас у розумінні положень пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) зазначено, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Позов у справі, судові рішення в якій переглядаються, подано прокурором в інтересах держави, а позовні вимоги обґрунтовано тим, що, приймаючи оскаржуване рішення, Горенська сільська рада порушила норми чинного законодавства.

Прокурор у позовній заяві вказав, що він пред`явив даний позов в інтересах держави, враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель (Держгеокадастр), однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель (Держгеокадастр), не має повноваження щодо звернення до суду.

З вказаним висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У цій справі позов подано прокурором в інтересах держави без визначення органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій щодо спірних відносин. При цьому позовні вимоги обґрунтовані тим, що Горенська сільська рада передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку водного фонду без дотримання відповідних норм земельного законодавства.

Згідно з абзацом 4 статті 15-2 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 (далі - Положення) Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (підпункт 25-1 пункту 4 Положення в редакції чинній на час подання позову).

Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

Згідно зі статтею 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що перебачений Конституцією та законами України. Отже міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та пункту 5-1 Положення посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

З наведених норм права вбачається, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21) та зазначила, що органи Держгеокадастру наділені правом звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Такого ж висновку в подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 2 червня 2022 року у справі № 359/5535/18

(провадження № 61-4927св20).

Отже висновок суду апеляційної інстанції суперечить вказаним висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою

статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Переглядаючи дану справу, колегія суддів вважає за необхідне застосувати висновок, викладений після подання касаційної скарги у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21) та постанові Верховного Суду від 2 червня 2022 року у справі № 359/5535/18 (провадження № 61-4927св20), що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Дійшовши помилкового висновку про те, що Держгеокадастр не має повноваження щодо звернення до суду, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення питання про існування у прокурора повноважень для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги у цій частині і, як наслідок, не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Суд апеляційної інстанції має врахувати, що перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, надати належну оцінку зазначеному прокурором обґрунтуванню повноважень на звернення до суду з даним позовом в інтересах держави; перевірити доводи апеляційної скарги в цій частині, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук