У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2023 року

м. Київ

справа № 182/349/23

провадження № 61-8787ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року у справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію права власності,

В с т а н о в и в:

В січні 2023 року ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Разом з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просила суд накласти негайно арешт та заборонити вчиняти певні дії щодо відчуження нерухомого майна - нежитлового вбудованого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 126,4 кв.м., яке на теперішній час належить ОСОБА_3 до вирішення справи по суті.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що зазначене нерухоме майно неодноразово вже відчужувалось відповідачами з метою уникнення стягнення на майно та може бути знову продано або переоформлено останнім його власником у черговий раз, що суттєво ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог або зробить неможливим його виконання.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в заяві про забезпечення позову не вказано, яким чином невжиття таких заходів зробить неможливим виконання рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу між двома відповідачами та скасування державної реєстрації права власності за одним з них.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року скасовано.

Заяву ФОП ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено будь-яким способом суб`єктам державної реєстрації прав та державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна - нежитлового вбудованого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 126,4 кв.м., яке на теперішній час належить ОСОБА_3 .

В задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що спір у справі наявний з приводу недійсності, за доводами позивача, договору купівлі-продажу нерухомого майна, за яким таке майно перейшло у власність до відповідача ОСОБА_3 . При цьому інтерес позивача, за обставин цієї справи, полягає у можливості задоволення його вимог про стягнення заборгованості за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року у справі № 904/174/20 у спосіб звернення стягнення на майно боржника.

Суд апеляційної інстанції вказав, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно, право власності на яке за спірними договорами перейшло до нового власника, буде не повністю відповідати обставинам цієї справи, адже арешт обмежить у тому числі і право на користування таким майном, оскільки, згідно до вимог закону, державний виконавець при здійсненні виконання судового рішення про забезпечення позову здійснить опис арештованого майна, та вчинить дії по забороні будь-яким особам взагалі використовувати таке майно за призначенням, що може привести до необґрунтованого обмеження поточного власника майна у праві на користування майном, тим більше житловим будинком, що буде порушенням прав особи на житло.

Отже, належним видом забезпечення позову буде саме застосування заборони відчуження відповідного майна.

Крім того, обраний судом апеляційної інстанції вид забезпечення позову не обмежує права відповідача ОСОБА_3 , чи інших осіб, у користуванні спірним нежитловим приміщенням.

12 червня 2023 року ОСОБА_1 (далі - заявник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року та залишити в силі ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року.

Як на підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги заяви про забезпечення позову є безпідставними. Пред'явлений позов є позовом немайнового характеру. Вимоги про недійсність правочинів підлягають констатації цього факту і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню. Застосування судом такого заходу забезпечення позову, як заборона відчуження, враховуючи існуючі фактичні обставини, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами. Позивач не надала до суду належні та допустимі докази на підтвердження підстав забезпечення позову. Суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що є обґрунтовані підстави припускати, що подальше відчуження майна новим власником призведе до втрати інтересу позивача у задоволенні позовних вимог у справі, адже відповідне майно після визнання недійсними договорів не повернеться у власність боржника та позивач не зможе задовольнити свої вимоги у спосіб звернення стягнення на це майно. Як приклад наводить висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 та в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

З касаційної скарги, даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № 46 від 20 січня 2020 року нежитлового приміщення, вбудованого підвального за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С. О.

Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність забезпечення виконання ймовірного судового рішення шляхом заборони будь-яким способом суб`єктам державної реєстрації прав та державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна, яке на теперішній час належить ОСОБА_3 .

При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що обраний вид забезпечення позову не обмежує права відповідача ОСОБА_3 , чи інших осіб, у користуванні спірним нежитловим приміщенням.

При вирішенні питання про забезпечення позову суди здійснили оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, та дійшли вірного висновку про забезпечення позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в січні 2023 року ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Разом з позовною заявою позивач подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд накласти негайно арешт та заборонити вчиняти певні дії щодо відчуження нерухомого майна - нежитлового вбудованого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 126,4 кв.м., яке на теперішній час належить ОСОБА_3 до вирішення справи по суті.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 оспорюваний договір купівлі-продажу належного йому нерухомого майна з метою уникнути виконання боргових зобов`язань перед позивачем.

Заяву про забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що зазначене нерухоме майно неодноразово вже відчужувалось відповідачами з метою уникнення стягнення на майно та може бути знову продано або переоформлено останнім його власником у черговий раз, що суттєво ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог або зробить неможливим його виконання.

Судом апеляційної інстанції вказано, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними фраудаторних правочинів, тобто договорів, які, на його думку, укладені відповідачами з метою ухилення від виконання фінансового зобов`язання.

Вказано, що судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що спір у справі наявний з приводу недійсності, за доводами позивача, договору купівлі-продажу нерухомого майна, за яким таке майно перейшло у власність до відповідача ОСОБА_3 .

При цьому інтерес позивача, за обставин цієї справи, полягає у можливості задоволення його вимог про стягнення заборгованості за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року у справі № 904/174/20 у спосіб звернення стягнення на майно боржника.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав про необхідність забезпечення позову в частині заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження нерухомого майна - нежитлового вбудованого підвального приміщення, яке на теперішній час належить ОСОБА_3 , оскільки є обґрунтовані підстави припускати, що подальше відчуження майна новим власником призведе до втрати інтересу позивача у задоволенні позовних вимог у справі, адже відповідне майно після визнання недійсними договорів не повернеться у власність до боржника та позивач не зможе задовольнити свої вимоги у спосіб звернення стягнення на це майно.

При цьому, вказано, що обраний судом апеляційної інстанції вид забезпечення позову не обмежує права відповідача ОСОБА_3 , чи інших осіб, у користуванні спірним нежитловим приміщенням.

Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява про забезпечення позову містить належне обґрунтування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Захід забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії щодо нерухомого майна є співмірним із позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Висновки судів не суперечать висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, на які є посилання у касаційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 зазначено, що: предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 є безпідставними, оскільки фактичні обставини, предмет позовних вимог, вид забезпечення позову та правове регулювання відрізняються у цій справі й у справі, яка переглядається.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержання норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновками судів і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.

Правильне застосовування статей 149-150, 154 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року у справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук