справа № 755/2094/22 головуючий у суді І інстанції Арапіна Н.Є.
провадження № 22-ц/824/6373/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди в праві розпоряджатися майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Кей-Колект» та позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі № 2259. ТОВ «Кей-Колект» продало квартиру на підставі договору іпотеки №74049 від 25 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусам КМНО Морозовою С.В., за реєстраційним № кдз-8614, згідно якого дана квартира була передана ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в іпотеку для забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 грудня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 . Однак, відповідачі чинять позивачу перешкоди у володінні та користуванні майном, оскільки відмовляються в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року позов ТОВ «Сол-Проперті» задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачзазначає, що суд не вірно обрав спосіб розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін, керуючись ст. 274 ЦПК України, адже даний позов не має ознак малозначності та не може бути розглянутий на підставі наявних матеріалів, оскільки має спірний характер. Таким чином, зазначений позов підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач не знала про існування даного позову та не отримувала жодних повідомлень, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів про їх отримання. Відповідач вказує, що в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення їй рекомендованого листа від 06 червня 2022 року з ознаками підробленого підпису, оскільки вона ніколи не отримувала зазначеного поштового відправлення і тим більше не підтверджувала отримання останнього своїм особистим підписом. Так, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо вжиття усіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження. Суд своїм незаконним рішенням вирішив позбавити відповідача права користування майном, прийнятого без всебічного та об`єктивного розгляду даної справи, не надавши їй змоги захистити свої права від недобросовісного позивача. Відповідач зазначає, що позивач проігнорував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (діючий на момент укладення договору купівлі-продажу від 18 листопада 2020 року), який вказує, що позивач та приватний нотаріус КМНО Пономарьова Д.В. не мали права проводити ніяких реєстраційних дій щодо квартири, оскільки вона є предметом договору іпотеки, укладеним з метою виконання умов кредитного договору, тобто, споживчого кредиту у іноземній валюті. Відповідно до закону, примусове стягнення нерухомого та рухомого майна, яке виступає предметом іпотеки чи застави, можливе лише на підставі рішення суду. Примусити боржника здійснювати дії, спрямовані на відчуження предмету іпотеки чи застави, не вправі ніхто інший, ніж суд. Крім того, позивач не вказує у позові, що розділом 5 Договору іпотеки, передбачено досягнення згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, яка відсутня. Згідно положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.2 Договору іпотеки, позасудове врегулювання стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, ТОВ «Кей-Колект», відбувається шляхом укладання окремого договору. При цьому, ніякого окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, відповідач не укладала. Саме тому, у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні підстави для реєстрації прав на квартиру за собою та відчужувати квартиру позивачу. Відтак, тільки при укладенні окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» мало право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Проте, жодних дій у відповідності до вище зазначених положень статей не було виконано, в матеріалах справи відсутні будь-які докази. Натомість, суд, не дослідивши в повному обсязі наявні матеріали справи, не надавши обґрунтованого висновку для задоволення позову, виніс незаконне рішення, застосувавши спрощене провадження по даній справі, не надав можливості відповідачу для захисту її права. Суд, при винесенні оскаржуваного рішення, посилається на норми ст. 391, 396 ЦК України та всупереч позиції п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд не прийняв до уваги, що такий позов підлягає задоволенню в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Однак, жодних доказів зазначеного, позивач не надав. Вказана квартира є єдиним житлом відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір №0.

В забезпечення виконання зобов`язань 25 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які є поручителями за кредитним зобов`язанням ОСОБА_5 , укладено договір іпотеки № 74049. Предметом договору іпотеки була однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

18 листопада 2020 року між ТОВ «Кей-Колект» та позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі № 2259.

Відповідно до договору купівлі-продажу право на продаж нерухомого майна належить ТОВ «Кей-Колект» на підставі: договору іпотеки № 74049 від 25 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного 13 лютого 2012 року між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї власника, тому втратили право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту п. 5 іпотечного договору № 74049 від 25 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , договір містить застереження про задоволення вимоги іпотекодежателя. У зв`язку з порушенням умов кредитного договору, ТОВ «Кей-Колект» в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено Іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку».

Зокрема, 24 листопада 2016 року ТОВ «Кей-Колект» набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.65).

18 листопада 2020 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило спірну квартиру ТОВ «Сол-Проперті» на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Враховуючи встановлений й не оспорюваний позивачем факт того, що спірна квартира, яка була передана в іпотеку, набута відповідачами не за рахунок кредитних коштів, остання не могла бути предметом звернення стягнення на предмет іпотеки, відтак, підстава набуття позивачем права власності на спірну квартиру є оспорюваною.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Позивач зазначає, що оскільки він є єдиним власником спірної квартири, то відповідачі не мають достатніх правових підстав для користування зазначеним майном чи реєстрації у ньому. При цьому, відповідачі чинять перешкоди у користуванні належним позивачу на праві власності майном.

Так, правовою підставою вимог про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що не встановлено в ході розгляду справи, відповідно встановлена відсутність підстав для застосування до вказаної особи санкції про зобов`язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом.

При цьому, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Так, право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не надав належну оцінку тому, що спірна квартира придбана за особисті кошти іпотекодавців, а не за кредитні, відповідно відсутні підстави для визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні майном є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав до задоволення позовних вимог, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви за дві вимоги немайнового характеру сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4 962 грн. (2 481*2). При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 7 443 грн. (4 962*150%), оскільки відповідач звільнена від сплати судового збору, то судовий збір у зазначеному розмірі підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті», місце знаходження: пров. Артилерійський, 5-В, м. Київ, ідентифікаційний код - 39525641, в дохід держави судовий збір у розмірі 7 443 (сім тисяч чотириста сорок три) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 травня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.