Провадження №: 8/755/11/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Побережної М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у справі № 755/13126/19 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії ,-

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста від 25 травня 2020 року, задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами заявник зазначає, що у провадженні суду перебувала вказана вище справа. Рішенням суду від 25 травня 2020 року у задоволенні його позову відмовлено. Відмовляючи у скасуванні наказу № 23/1807-19 про припинення трудового договору за прогули без поважних причин, суд першої інстанції встановив, що позивач був відсутній на роботі 21 червня 2019 року, з 24 червня 2019 року до 16 липня 2019 року, що встановлено відповідними актами, а також було зазначено в наказі.

22 червня 2021 року від відповідача ТОВ «Технобудсервіс 2006» позивачу надійшов наказ від 08 червня 2021 року № 26-к «Про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз». Тобто у такий спосіб відповідач через майже два роки визнав, що наказ № 23/1807-19 дійсно не відповідав нормі прямої дії ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення..

Даний факт є нововиявленими обставинами та є підставою до перегляду судового рішення від 25 травня 2020 року, оскільки на отой час неповноважний представник відповідача ввела в оману суд та категорично заперечувала проти невідповідності наказу № 23/1807-19 дійсно не відповідав нормі прямої дії, ст. 61 Конституції України.

Також заявник зазначає, що при перегляді судового рішення необхідно врахувати обставини, мотиви та правові висновки зазначені в постанові від 19 травня 2021 року в даній справі, з яких виходив Верховний Суд, а саме: «Суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_3 не допустив прогул, а не бажав продовжувати трудові відносини з відповідачем, про що свідчить його заява від 24 червня 2019 року, позивач був відсутнім на роботі, чого не заперечував і сам позивач, тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Однак висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, за наявності порушень з боку роботодавця, встановлених судом, не узгоджуються з нормами матеріального права, а саме з частинами першою, другою статті 235 КЗпП України».

Враховуючи, що відповідач після зміни підстав наказу ТОВ «Технобудсервіс 2006»від 18 липня 2019 року № 23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору» за прогул без поважних причин, відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та з урахування отримання заяви ОСОБА_3 від 24 червня 2019 року не мав права звільняти за прогули та змінювати норми права зазначені позивачем в його заяві.

18 серпня 2021 року від представника ТОВ «Технобудсервіс 2006» - адвоката Побережної М.О. до суду надійшли заперечення на заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якій представник відповідача зазначила таке.

15 жовтня 2020 року під час судового засідання у суді апеляційної інстанції було встановлено, що в оспорюваному наказі № 151807-19-пз від 18 липня 2019 року «Про припинення трудового договору» міститься описка - у мотивувальній частині наказу помилково зазначені 3 акти фіксації відсутності на робочому місці ОСОБА_3 . Оскільки постановою апеляційного суду наказ про звільнення було визнано незаконним та скасовано - у ТОВ «Технобудсервіс 2006» не було підстав та можливості внести у нього зміни та виключити помилково внесені акти.

Отримавши постанову Верховного Суду, якою була скасована постанова апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у частині визнання наказу про звільнення незаконним, відповідач невідкладно наказом № 26- к вніс до наказу від 18 липня 2019 року № 23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору» зміни шляхом виключення помилково внесених актів.

Копію наказу № 26-к ТОВ «Технобудсервіс 2006» направило на три відомі адреси позивача, яку ОСОБА_3 отримав 19 червня 2021 року. Також, копію наказу № 26-к відповідач долучав до додаткових пояснень від 23 січня 2015 року, що були скеровані до суду апеляційної інстанції на стадії нового апеляційного розгляду скарги ОСОБА_3 та направив на адресу ОСОБА_3 у якості нових доказів у справі.

Таким чином, на стадії апеляційного розгляду наказ № 26-к було долучено до матеріалів справи у якості доказу, а сторона позивача мала змогу надати обґрунтовані заперечення та пояснення по суті справи. Суд апеляційної інстанції, у свою чергу, надав належну правову оцінку наказу № 26-к про що зазначив у мотивувальній частині постанови від 08 липня 2021 року.

В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

В судовому засіданні представник відповідача заперечує проти задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 16 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивував тим, що 14 травня 2019 року його прийнято на роботу до ТОВ «Технобудсервіс 2006» юристом. 05 червня 2019 року сплачено заробітну плату за травень 2019 року у розмірі 1 203,84 грн, що значно менш ніж йому було повідомлено на співбесіді. Вказував, що згодом на адресу генерального директора направляв доповідні про неналежне дотримання роботодавцем санітарних норм та порушення прав робітника. Позивач стверджував, що з боку роботодавця також вчинені порушення трудового законодавства, а саме: позбавлено його доступу до оргтехніки, до мережі Інтернету, до НПА в електронній або письмовій формі, до корпоративної мережі, налаштовано колектив проти нього. Крім того, в приміщенні офісу не дотримано температурного режиму.

Вказував, що ці обставини свідчать про навмисне створення таких умов, що могли стати підставою для його примусового звільнення роботодавцем через невиконання працівником без поважних причини обов`язків або застосування дисциплінарних заходів. 24 червня 2019 року він подав заяву про звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України. Проте 04 липня 2019 року отримав відповідь, з якої дізнався, що генеральний директор ТОВ «Технобудсервіс 2006» не дотримався вимог трудового законодавства та відмовив йому у звільненні за статтею 36 КЗпП України.

Позивач стверджував, що 18 липня 2019 року відповідач видав наказ № 23/1807-19 про припинення трудового договору з ним за прогули без поважних причин.

ОСОБА_3 вказував, що суд повинен встановити правдивість даних документів, у зв`язку з чим просив суд: - визнати порушення ТОВ «Технобудсервіс 2006» його конституційних прав та вимог трудового законодавства України; - скасувати наказ № 23/1807-19 про припинення з ним трудового договору за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та поновити його на посаді; - стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; - зобов`язати ТОВ «Технобудсервіс 2006» негайно виплатити один розмір заробітної плати у сумі 9 000 грн після сплати податків та обов`язкових відрахувань.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким визнано незаконним та скасовано наказ №23/1807-19-пз ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору із ОСОБА_3 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 19 травня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Відповідно до частин 1, 2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина 4 статті 423 ЦПК України).

Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених у частинах 1, 2 статті 423 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі, спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно положень пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами" встановлено, що скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Аналізуючи викладене, суд зазначає, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини 2 статті 361 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови від 21 лютого 1981 року «Про перегляд судами у зв`язку з нововиявленими обставинами рішень, ухвал, постанов у цивільних справах, що набрали законної сили» роз`яснив, що як нововиявлені можуть розглядатися обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували під час постановлення рішення, ухвали, постанови, але про них не знали і не міг знати заявник і суд. Не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог ЦПК.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Зазначена права позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 р. № 263/2998/19.

Судом встановлено, що на підставі власноручно написаної позивачем заяви від 21 травня 2019 року та наказу відповідача № 14/2105-19пр від 21 травня 2019 року, позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду юриста з 23 травня 2019 року.

Штатним розписом ТОВ «Технобудсервіс 2006» встановлений оклад юриста в розмірі 4700 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис. Згідно з довідкою №132-1019 від 02 жовтня 2019 року ОСОБА_3 за період роботи з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року було виплачено: в травні 2019 року (за 7 відпрацьованих днів) - 1203,84 грн, в червні 2019 року (за 15 відпрацьованих днів) - 2942,73 грн, в липні 2019 року - 1052,21 грн.

23 травня 2019 року ОСОБА_3 був під підпис ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Технобудсервіс 2006», Положенням про службові відрядження працівників та Положенням про систему відеоспостережнення. У п. 5 Правил внутрішнього розпорядку встановлений наступний режим роботи товариства: початок роботи 8.00, перерва для відпочинку та харчування 12.00-13.00, кінець роботи 17.00. Для всіх працівників товариства встановлений п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями - субота та неділя.

Розпорядженням генерального директора ТОВ «Технобудсервіс 2006» №1-19-р від 20 червня 2019 року, в зв`язку з проведенням ремонтних робіт у кабінеті, який призначено для розміщення юридичної служби на другому поверсі офісного приміщення, визначено влаштувати тимчасово робоче місце юристу ОСОБА_3 на третьому поверсі офісної будівлі у кабінеті виробничо-технічного відділу для виконання покладених на нього посадових обов`язків /т.1 а.с.173/. З даним розпорядженням ОСОБА_3 відмовився ознайомитись, що підтверджується актом фіксації відмови від 20 червня 2019 року.

В той же день 20 червня 2019 року, розпорядженням генерального директора ТОВ «Технобудсерсвіс 2006» № 2/19-р, у юриста Алексєєва С.С. 20 червня 2019 року до 17-00 години був вилучений моноблок, у зв`язку з необхідністю проведення технічних робіт та для можливості усунення недоліків у роботі техніки. Про ці обставини також свідчить заява позивача від 20 червня 2019 року.

Також 20 червня 2019 року позивачем були подані відповідачу:

- заява адресована генеральному директору, в якій він просив негайно відновити нормальні умови для роботи в кабінеті, розташованому на третьому поверсі у офісі ТОВ «Промжитлоінвест» з дотримання санітарних норм. Дана заява подана у зв`язку з тим, що після переведення до іншого робочого місця (кабінету) температура повітря в ньому від 29-34 градусів;

- доповідна записка про те, що його робоче місце не підготовлено до роботи, температурний режим в приміщенні є критичним 30 градусів, що істотно впливає на його фізичний стан. Про даний факт він вже повідомив генерального директора 20 червня 2019 року, але питання не вирішено.

Наказом № 2-2106-19 від 21 червня 2019 року було призначено перевірку на відповідність нормам температурним, шумовим та світловим у кабінеті виробничо-технічного відділу офісного приміщення з наданням висновку комісії та письмовими повідомленнями від працівників, чиї робочі місця знаходиться в даному приміщенні. За висновками комісії від 21 червня 2019 року, кабінет виробничо-технічного відділу офісного приміщення ТОВ «Технобудсервіс 2006», розташований на третьому поверсі придатний для експлуатації відповідно до його призначення та оснащений обладнанням, що знаходиться в технічно-справному стані.

21 червня 2019 року ОСОБА_3 подав Генеральному директору доповідну про те, що засобів для роботи у ручному режимі йому все ще не надано. Також враховуючи, що він знаходиться в приміщенні ТОВ «Прожитлоінвест», він просив надати йому, як працівнику ТОВ «Технобудсервіс 2006», робоче місце на їх підприємстві та просив повідомити розмір господарських витрат на утримання робочого місця, яке не відповідає умовам трудового законодавства та санітарних норм.

Доповідними записками від 21 червня 2019 року директор-розпорядник ТОВ «Технобудсервіс 2006» повідомила генерального директора про те, що ОСОБА_3 на робочому місці о 08-30 годині відсутній, о 10-30 робоче місце покинув; о 17-00 годині, зафіксовано, що з 10-30 годин до 17-00 годин не з`явився на робоче місце. Також згідно з доповідними записками директора-розпорядника від 24 червня 2019 року, ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці 24 червня 2019 року о 08-30 та 16-45.

В пояснювальній записці від 24 червня 2019 року позивач повідомив, що він дійсно 21 червня 2019 року о 8.30 годині був відсутній на робочому місці, оскільки його робоча година починається з 09-00 годин. При прийомі на роботу йому було запропоновано на вибір обрати робочий час виходу на роботу або з 08-00 до 17-00 або з 09-00 до 18-00. Він обрав другий варіант, а тому вважає, що в його діях відсутнє порушення правил внутрішнього трудового законодавства.

За накладною № 1 від 24 червня 2019 року для виконання службових обов`язків на робочому місці у офісному приміщенні юристу ТОВ «Технобудсервіс 2006» Алексєєву С.С. надано ноутбук «Aser». В той же день, за накладеною № 3 від 24 червня 2019 року ОСОБА_3 повернув ноутбук .

В пояснювальних записках від 24 червня 2019 року ОСОБА_3 повідомив генерального директора, що оскільки його робоче місце не було влаштовано, тому він вважає неможливим без робочого місця працювати. В іншій записці ОСОБА_3 просив повідомити його про час коли будуть усунуті недоліки відповідно до трудового законодавства та санітарних норм. У цьому зверненні він також повідомив, що 21 червня 2019 року він з`явився на роботу об 11-00, його робоче місце не було змінено. Написавши всі пояснювальні записки та відповівши на всі питання генерального директора, йому було надано завдання, що складало три юридичні питання. Однак, попередньо у нього забрали комп`ютер, а взамін надали ноутбук «Acer» на якому відсутні його напрацювання, документи, інформація, законодавча база та доступ до мережі Інтернет. Враховуючи відсутність технічної можливості виконувати свої обов`язки, ОСОБА_3 повідомив, що він залишає «робоче» місце та повертає ноутбук. Також у цій заяві ОСОБА_1 вказав, що був повідомлений про те, що його відсутність на робочому місці було сприйнято, як прогул.

Наказом № 1/2406-19 від 24 червня 2019 року за порушення трудової дисципліни, згідно ст. 147 КЗпП України та правил внутрішнього трудового розпорядку товариства застосовано стягнення у вигляді догани ОСОБА_3 - юристу товариства, за відсутність на робочому місці 21 червня 2019 року з 08-00 до 08-57 та з 10-30 до 17-00 (без врахування часу на перерву).

В той же день 24 червня 2019 року ОСОБА_3 подав заяву про звільнення посилаючись на положення «п.4 ст. 36 КЗпП України».

Начальник відділу кадрів ТОВ «Технобудсервіс 2006» службовою запискою повідомила генерального директора, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ( статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Із змісту поданої ОСОБА_3 заяви не є зрозумілим, чи він бажає звільнитися за власним бажанням з відповідним відпрацюванням двох тижнів, чи з причин неможливості продовжувати роботу, а саме у зв`язку з переїздом на нове місце проживання; переведенням дружини на роботу в іншу місцевість; вступу до навчального закладу; неможливістю проживання у даній місцевості , яка підтверджена медичним висновком; доглядом за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю 1 групи, а також з інших поважних причин. До заяви ОСОБА_3 не додає ніяких документів, які би свідчили про перелічені вище причини, а тому на її думку заява ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

В листі від 26 червня 2019 року адресованому ОСОБА_3 ТОВ «Технобудсервіс 2006» навело зміст ст.ст. 36,38 КЗпП України та просило уточнити свої вимоги щодо підстав звільнення. При цьому також зазначено про відсутність доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення за ст.ст.36, 38 КЗпП України, а тому вказано, що заява від 24 червня 2019 року не підлягає задоволенню . В судовому засіданні апеляційного суду позивач визнав обставини отримання цього листа, відсутності відповіді на нього, оскільки не вважав за потрібне, а також обставини відсутності виходу на роботу після цього.

Листом від 27 червня 2019 року ТОВ «Технобудсервіс 2006» повідомило ОСОБА_3 , що була зафіксована його відсутність на робочому місці 25 та 26 червня 2019 року, було запропоновано надати пояснення та з`явитися на роботу. Також повідомлено про відмову у задоволені його заяви про звільнення.

Доповідними записками та актами відсутності на робочому місці починаючи з 01 липня 2019 року по 17 липня 2019 року відповідачем зафіксована відсутність ОСОБА_3 на робочому місці.

18 липня 2019 року відповідачем виданий наказ № 23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору», яким ОСОБА_3 звільнено з посади юриста за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підтвердженням прогулу зазначені: Акт № 1, № 2, № 3 від 21.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 24.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 25.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 26.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 27.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 01.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 02.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 03.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 04.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 05.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 08.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 09.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 10.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 11.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 12.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 15.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 16.07.2019; Лист ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 27.06.2019 № 86-0619 стосовно надання письмових пояснень причин відсутності на роботі та вимогою з`явитись на роботі; Акт фіксації відмови надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на роботі та робочому місці від 05.07.2019 .

Наказом відповідача від 08 червня 2021 року внесено зміни до наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року, а саме :

виключено «Акт № 1, № 2, № 3 від 21.06.2019 року з графи «причина звільнення» наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року;

- викладено графу «причина звільнення» у наступній редакції: «підтвердження: Акт № 1 та № 2 від 24.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 25.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 26.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 27.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 01.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 02.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 03.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 04.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 05.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 08.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 09.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 10.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 11.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 12.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 15.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 16.07.2019; Лист ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 27.06.2019 № 86-0619 стосовно надання письмових пояснень причин відсутності на роботі та вимогою з`явитись на роботі; Акт фіксації відмови надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на роботі та робочому місці від 05.07.2019» .

У постанові зазначено, що: «Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції вказав, що підставою звільнення позивача з роботи була відсутність на робочому місці, окрім періоду з 24 червня 2019 року по 16 липня 2019 року, ще робочий день 21 червня 2019 року.

На стадії нового розгляду справи апеляційним судом, стороною відповідача надані дані про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року, а саме виключено «Акт № 1, № 2, № 3 від 21.06.2019 року з графи «причина звільнення».

Оцінюючи ці обставини слід зазначити, що внесення змін до виданих наказів не передбачено на законодавчому рівні, але і не заборонено. Практика внесення змін до виданих наказів вже є усталеною і, як правило, вказане питання регулюється, локальними актами підприємства. А отже враховуючи відсутність заборони та усталену практику, саме по собі внесення змін до наказу не може вважатися порушенням прав працівника. Цими змінами відповідач усунув порушення у вигляді подвійного притягнення до дисциплінарної відповідальності за одне і те саме порушення - прогул вчинений 21 червня 2019 року, за який позивача було притягнуто до відповідальності у вигляді догани. Однак, наявність інших прогулів в період з 24 червня 2019 року по 16 липня 2019 року не спростована позивачем в ході розгляду справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на роботі. При цьому, зазначення судом першої інстанції дати 21 червня 2019 року в якості однієї з дат прогулу, вчиненого позивачем, не є таким, що вплинуло на правильність висновків суду, а тому вказане не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.»

За змістом частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оцінюючи вищенаведене норми закону та обставини справи, суд зазначає, що підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами є встановлення істотних обставин для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, а обставини на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі, чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її в суді.

Враховуючи наведене, обставини на які посилається позивач, а саме наявність наказу № 26-к від 08.06.2021 року, не є нововиявленими обставинами, оскільки цей доказ вже був предметом розгляду у суді апеляційної інстанції на час розгляду даної справи, суд апеляційної інстанції наказ № 26-к від 08.06.2021 року долучив до матеріалів справи у якості доказу, належним чином дослідив його та надав відповідну оцінку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (ч. 4 ст. 429 ЦПК України).

Що стосується стягнення витрати на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 цього Кодексу).

Водночас за змістом ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частини 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 ст. 141 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ТОВ «Технобудсервіс 2006» у зв`язку з розглядом заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами справи в суді адвокатом Побережною М.О. було надано:

- ордер серія ВВ № 1023570 виданий 04.05.2022 року адвокатом Побережною М.О. як адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально (т.5 а.с.103);

- копія додаткової угоди №6 до договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року, укладена між АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» 02.08.2021 року, за умовами якої передбачено здійснення представництва ТОВ «Технобудсервіс 2006» у Дніпровському районного суді м. Києва у справі № 755/13126/19 за позовом ОСОБА_3 та визначена загальна вартість цих послуг в розмірі 20000 грн. (т.5 а.с.80);

- копія акту приймання-передачі послуг № 1за додатковою угодою № 6 від 02.08.2021 року до договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року по цивільній справі № 755/13126/19, де визначена загальна вартість робіт в розмірі 20000 грн. (т.5 а.с.71);

- копія платіжного доручення АТ «Державний ощадний банк України» № 2685 від 06.08.2021 року про здійснення ТОВ «Технобудсервіс 2006» оплати послуг за надання юридичних (адвокатських) послуг згідно Додаткової угоди № 6 від 02.08.2021 року в сумі 20000 грн. (т.5 а.с.81);

- додаток № 3 до Договору № 1сп від 01.10.2021 року - замовлення № 3 від 01.11.2021 року

Крім цього, в матеріалах справи міститься:

- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛГ№000177 видане Побережній М.О. 24 грудня 2018 року (т.3 а.с.144, т.4 а.с.94,160);

- копія витягу з договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року, укладеного між АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» (т.3 а.с.145, т. 4 а.с.90,163);

- витяг з Єдиного реєстру адвокатів з даними адвоката Побережної М.О., зокрема, свідоцтво № 000177 від 24 грудня 2018 року, форма адвокатської діяльності -АБ «Раков і партнери» (т.4 а.с.93).

В судовому засіданні представник позивача висловив свою незгоду щодо ухвалення стягнення з позивача судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, посилаючи на те, що адвокат Побережна М.О. не має підтверджених повноважень.

Верховний Суд у цій справі у постанові від 19 травня 2021 року, перевіряючи доводи позивача щодо відсутності повноважень у представника відповідача - адвоката Побережної М. О., вказував, що звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, адвокат Побережна М. О., діючи в інтересах ТОВ «Технобудсервіс 2006», на підтвердження своїх повноважень надала ордер, який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені особи - учасника справи, затвердженого рішенням Національної Асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41.

При цьому право адвокатського бюро бути стороною договору про надання правової допомоги визначено у частині п`ятій статті 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Отже, враховуючи результат розгляду справи в суді, оцінивши подані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат, з огляду на реальність судових витрат та їх дійсну необхідність, відсутність заперечень позивача, зокрема про те, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на нього тягаря сплати витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення на користь відповідача ТОВ «Технобудсервіс 2006» 20000 грн. судових витрат на правничу допомогу за рахунок позивача ОСОБА_3 .

При цьому, суд бере до уваги те, що позивач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 423, 429, 354, 355 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у справі № 755/13126/19 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 26.05.2023 року.

Суддя Н.О.Яровенко