Номер провадження: 22-ц/813/1157/23
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у неї неодноразово виникала потреба користуватись послугами відділення ПАТ «МТБ БАНК», розташованого в м. Одесі по вул. Бочарова, 6, та кожного разу вона стикалась з тим, що в даному відділені не створені умови для доступу людей з обмеженими можливостями відсутній пандус, спеціальний підйомник чи інші засоби доступності для людей з порушеннями опорно-рухового апарату.

На підтвердження зазначеної обставини позивачка посилається на акт складений комісією від 28.08.2020 р., яким встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю та порушення вітчизняних та міжнародних норм права.

Позивач зазначає, що через недотримання нормативів безбар`єрного середовища відповідачем, останнім були здійснені дискримінаційні дії щодо позивача, позивач відчула значні душевні страждання, вона стала жертвою факту дискримінації з боку відповідача. Позов направлений на змушення відповідача змінити своє ставлення до людей з особливими потребами. При цьому, позивач стверджує про зміну її звичайного способу життя та оцінює нанесену неї моральну шкоду у 200 000 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства МТБ БАНК, про зобов`язання вчинити дію, стягнення моральної шкоди задоволено.

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (код ЄРДПОУ: 21650966) вчинити дії з встановлення відповідно до вимог чинного законодавства України пандусу або підйомника для доступу маломобільних груп населення/інвалидів до приміщення банку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (код ЄРДПОУ: 21650966) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч гривень 00 копійок).

Стягнуто з Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (код ЄРДПОУ: 21650966), на користь держави судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Публічне акціонерне товариства «МТБ Банк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити ПАТ «МТБ Банк» у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року залишити без змін (а.с. 78-85). Крім того, від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник просить залишити рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» - без задоволення (а.с. 112-117).

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначеного на 16.05.2023 року зявився представник апелянта- ОСОБА_3 та представник позивачки- ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає в Приморському районі міста Одеси (пров. Маяковського, 5) та згідно довідки МСЕК 12ААБ №718122 є інвалідом дитинства другої групи з ураженням опорно-рухового апарату (а.с. 9).

На підтвердження порушення прав позивачки з боку відповідача шляхом не створення умов для доступу людей з обмеженими можливостями, нею було надано суду: довідку МСЕК 12ААБ № 718122, копію паспорту позивачки, заяву позивачки на адресу громадської організації «Організація інвалідів «Союз захисту прав осіб з інвалідністю «Справедливість і соціальна рівність», з викладанням обставин щодо не створення у відділенні ПАТ «МТБ БАНК», розташованого в м. Одесі по вул. Бочарова, 6 умов для доступу людей з обмеженими можливостями (а.с. 11).

Відповідно акту від 28.08.2020 р., встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю та порушення вітчизняних та міжнародних норм права (а.с. 12, 16).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що позов ОСОБА_1 є обгрунтований, а тому підлягає задоволенню.

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері усіх видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами (Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 2 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено обов`язок держави створити інвалідам (особам зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження їх життєдіяльності) умови для реалізації ними прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити їх соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Терміни "дискримінація за ознакою інвалідності", "розумне пристосування" та "універсальний дизайн" вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 2 Конвенції ООН про права інвалідів, ратифікованої 16.12.2009 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї», дискримінація за ознакою інвалідності означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні.

"розумне пристосування" означає внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не стають недомірним чи невиправданим тягарем, для цілей забезпечення реалізації або здійснення інвалідами нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод; "універсальний дизайн" означає дизайн предметів, обстановок, програм та послуг, покликаний зробити їх максимально можливою мірою придатними для використання для всіх людей без необхідності адаптації чи спеціального дизайну. "Універсальний дизайн" не виключає допоміжних пристроїв для конкретних груп інвалідів, де це необхідно.

Відповідно до ст. 9 зазначеної Конвенції: Щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця;

Держави-учасниці вживають також належних заходів для того, щоб забезпечувати, щоб приватні підприємства, які пропонують об`єкти й послуги, відкриті або такі, що надаються населенню, ураховували всі аспекти доступності для осіб з інвалідністю.

З метою реалізації вказаного положення Конвенції статтями 26, 27 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу інвалідів (у тому числі інвалідів, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення (згідно ст. 4 цього Закону об`єкти фізичного оточення - це об`єкти громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу). Власники та виробники транспортних засобів, виробники та замовники інформації (друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації тощо), оператори та провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати надання послуг і виробництво продукту з урахуванням потреб інвалідів. Планування і забудова населених пунктів, формування мікрорайонів, проектування, будівництво і реконструкція об`єктів фізичного оточення без пристосування для використання інвалідами не допускаються. У разі якщо діючі об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб інвалідів, за погодженням з громадськими організаціями інвалідів здійснюється їх розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну. Фінансування зазначених заходів здійснюється за рахунок власників (балансоутримувачів) об`єктів або орендарів згідно із договором оренди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

За нормою ст. 4 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України. Дія цього Закону поширюється на такі сфери суспільних відносин: доступ до товарів і послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. б ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», та згідно з приписами Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Відповідно до ст. 6 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-УІ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Будь-які форми дискримінації осіб та/або груп осіб за їх певними ознаками з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, а також юридичних та фізичних осіб забороняються.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №718122, виданою 13.11.2019 року безстроково (а.с.9).

Позивачка вказує, що є інвалідом 2-ї групи у зв`язку із вадами опорно-рухового апарату та пересувається із ускладненнями, тобто, вона є людиною з обмеженими фізичними можливостями.

Суд критично ставиться до твердження позивачки, що вона не може користуватись послугами відділення банку як людина з обмеженими фізичними можливостями, оскільки дослідивши довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №718122, видану 13.11.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно є особою з інвалідністю 2 групи у зв`язку із вадами опорно-рухового апарату, проте з матеріалів справи та наданих позивачем доказів не вбачаєтьсяякі саме вади опорно-рухового апарату у неї присутні, щоунеможливлює перевірити твердження позивача щодо її обмеження в фізичних можливостях.

Так, позивачка зазначає, що у неї неодноразово виникала потреба користуватись послугами відділення ПАТ «МТБ Банк», що знаходиться в м. Одесі по вул. Бочарова,6, але кожного разу вона стикається з тим, що їй як людині з обмеженими фізичними можливостями, не створені умови для доступу до відділення банківської установи, а саме - відсутній пандус, спеціальний підйомник чи інші засоби доступності для людей з порушеннями опорно-рухового апарату.

Задля фіксації порушення закону та своїх прав, задля сприяння та допомоги у припиненні цих порушень позивач звернулась до Громадської організації «Організація інвалідів «Спілка захисту прав осіб з інвалідністю «Справедливість та соціальна рівність».

У результаті вказаною громадською організацією було створено комісію для перевірки наявності та стану безбар`єрного доступу для позивача, як інваліда, до вказаного приміщення. Комісією було складено Акт перевірки від 28.08.2020 року, за яким встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю до приміщення банку, та порушення вітчизняних та міжнародних норм права.

З Акту перевірки від 28.08.2020 року, який було складено та підписано членами Комісії у складі представника Громадської організації «Організація інвалідів «Спілка захисту прав осіб з інвалідністю «Справедливість та соціальна рівність» - Бурдюговою Ю.Р., Гребенєвим М.В. та ОСОБА_1 , вбачається, що перевіривши наявність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю до закладу за адресою: АДРЕСА_1 , що належить/використовується відділенням ПАТ «МТБ Банк», встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю (а.с.12).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, ПАТ «МТБ Банк» зазначав, що у відділенні ПАТ «МТБ Банк», розташованому в м.Одесі по вул. Бочарова,6, поруч зі сходами у приміщення встановлено табличку з дзвінком для виклику співробітника банку з метою надання допомоги при в`їзді в приміщення, в тому числі за допомогою виносного пандусу, тобто як зазначав відповідач ним максимально проводяться можливі заходи щодо розумного пристосування та забезпечення модливості доступу малобільних груп населення до банківських послуг, а також відповідність приміщень відповідача діючим Державним будівельним нормам.

У доводах апеляційної скарги, апелянт ПАТ «МТБ Банк» також посилається на вищевказані обставини справи та зокрема надав до суду Акт від 24.07.2020 року, з якого вбачається, що відділення ПАТ «МТБ Банк» станом на 24.07.2020 року було забезпечене виносним пандусом (ПП-300), табличкою «Кнопка виклику робітника банку» та Дзвінком безпровідним (а.с. 69).

Крім того, перевірка наявності безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю до закладу за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова,6, у результаті якої він складений, проводилася без залучення представників ПАТ «МТБ Банк».

З урахуванням вищенаведенних обставин справи, апеляційний суд не може розцінювати, наданий позивачкою Акт перевірки від 28.08.2020 року, як належний доказ у справі, оскільки твердження позивачки про порушення її прав, а саме не створення умов для доступу до відділення банківської установи спростовуються вищенаведеними обставинами.

При цьому, також слід зазначити, що як зазначає позивачка вона зареєстрована та проживає в Приморському районі міста Одеси (пров. Маяковського, 5). При цьому, відділення ПАТ «МТБ БАНК», до обладнання якого позивач має претензії, розташоване в Суворовському районі міста Одеса (по вул. Бочарова, 6).

Однак, згідно із наданою відповідачем довідкою від 15.02.2021 року №01/151-0/62-Д позивачка ОСОБА_1 не мала та не має відкритих в ПАТ «МТБ БАНК» рахунків (а.с. 51). При цьому, до позовної заяви також не надається будь-яких підтверджень користування або необхідності користування саме відділенням ПАТ «МТБ БАНК», розташованим саме по вул. Бочарова, 6 та не можливості використання інших відділень банків, розташованих в великій кількості біля вищезгаданого відділення відповідача.

Більш того, матеріалами справи не встановлено та позивачкою не надано жодного доказу звернення до відповідача за отриманням послуги або з відповідною претензією або пропозицією щодо поліпшення умов обслуговування клієнтів ПАТ «МТБ БАНК». В той же час, відсутність факту звернення до відповідача з відповідними вимогами свідчить про відсутність у позивача реального бажання «змусити відповідача змінити своє ставлення до людей з особливими потребами», як це заявлено у позовній заяві.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилається на положення ДБН В.2.2- 40:2018 норми яких поширюються на проектування, будівництво нових та реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт та технічне переоснащення існуючих житлових будинків та громадських будівель і споруд.

ДБН В.2.2-40:2018 затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №327 від 30 листопада 2018 року, та опубліковано 29.12.2018 року в Інформаційному бюлетені Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №12/2018.

ДБН В.2.2-40:2018 «Інклюзивність будівель і споруд» є обов`язковим для застосування усіма юридичними та фізичними особами на території України, окрім будівництва індивідуальних житлових будинків.

Ці норми поширюються на проектування, будівництво нових та реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт та технічне переоснащення існуючих житлових будинків та громадських будівель і споруд, а також на розумне їх пристосування з урахуванням потреб маломобільних груп населення (далі по тексту МГН).

Норми ДБН В.2.2-40:2018 забезпечують рівні права на використання житлових будинків і громадських будівель та споруд різними верствами населення, в тому числі МГН. У них наведені всі необхідні технічні характеристики влаштування елементів безбар`єрності, а також конкретні візуальні приклади, як це має бути реалізовано.

Відповідно до п. 4.1 ДБН В.2.2-40:2018 при проектуванні, будівництві нових та реконструкції, реставрації, капітальному ремонті та переоснащенні існуючих житлових та громадських будівель і споруд обов`язковим є забезпечення у повному обсязі вимог доступності, зручності, інформативності і безпеки. У разі якщо в існуючих житлових та громадських будівлях і спорудах неможливо у повному обсязі забезпечити вимоги доступності, зручності, інформативності і безпеки для потреб осіб з інвалідністю, з урахуванням думки громадських об`єднань осіб з інвалідністю здійснюється їх розумне пристосування.

Згідно п. 4.2 ДБН В.2.2-40:2018 доступність для МГН повинна забезпечуватися:

- фізичною можливістю і зручністю потрапляння та пересування об`єктом, прилеглою територією, отриманням послуг;

- фізичною безпекою при потраплянні на об`єкт та пересуванні в ньому , прилеглою територією, отриманням послуг;

- можливістю вільного отримання інформації про об`єкт та послуги, що надаються; вільної навігації (орієнтування) по об`єкту та прилеглою територією.

Відповідно до п. 6.1.1 ДБН В.2.2-40:2018 усі приміщення в будинку повинні бути доступними для МГН на рівні з іншими особами. При розміщенні приміщень по висоті будинку, крім сходів, необхідно передбачати пандуси, ліфти згідно з вимогами ДСТУ ЕИ 81-70, піднімальні 23.11.2018 платформи, вертикальні підйомники згідно з вимогами ДСТУ ІБО 9386-1, ДСТУ ІБО 9386-2 або інші пристрої для переміщення

Згідно п. 6.3.3.1 ДБН В.2.2-40:2018 будівлі та споруди слід обладнувати пасажирськими ліфтами та підйомниками (нахиленими або вертикальними піднімальними платформами тощо) у випадку розміщення приміщень на поверхах вище або нижче поверху основного входу до будівлі (першого поверху) згідно з вимогами ДСТУ ІБО 4190- 6, ДСТУ ІБО 9386-1, ДСТУ ІБО 9386-2, ДСТУ ЕИ 81-70, ДСТУ N81-71, НПАОП 0.00- 1.02. Вибір способу підйому осіб з інвалідністю і 23.11.2018 можливість дублювання цих способів підйому встановлюються у завданні на проектування.

Крім того, Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у 26-й статті стверджує, що органи державної влади і управління, підприємства (об`єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання) зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу інвалідів до жилих, громадських і виробничих будинків, споруд, громадського транспорту, для вільного пересування в населених пунктах. Закон вимагає однозначно забезпечення умов доступності при проектуванні, будівництві і реконструкції будинків і споруд.

Таким чином, як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 раніше не зверталась до ПАТ «МТБ Банк» з жодними претензіями, зауваженнями або пропозиціями відносно недотримання нормативів безбар`єрного середовища відповідачем.

Жодних належних доказів бездіяльності Відповідача, які б в свою чергу підтвердили факт неналежного утримання будинкової та прибудинкової території відділення ПАТ «МТБ Банк» за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно порушення прав Позивачки, суду не надано.

З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини та норми законодавства, які їх регулюють, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факту протиправних дій відповідача як заподіювача шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити.

Позивач, посилаючись на порушення її прав відповідачем, також просить відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.95 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як роз`яснено в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими не правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Однак, позивачкою не доведено ані наявності незаконних рішень, дій чи бездіяльності, ані заподіяння моральних страждань, ані причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача шкоди та самою завданою шкодою.

На вищевказане, районний суд уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , у звязку із чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст.376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України,апеляційний суд виходить із такого розрахунку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 5862,00 грн., необхідну компенсувати відповідачу за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «МТБ Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 5862 (п`ять тисяч вісімсот шістьдесят дві) гривні, 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.05.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова