головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/3619/2023
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Держави України в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку з пропозицією ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» здійснити заміну старого електролічильника, який обслуговував мережу її квартири, на новий, вона придбала новий лічильник вартістю 680 грн. Однак працівник ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» замість придбаного нею лічильника установив лічильник № 057650, посилаючись на те, що придбаний нею лічильник не підходить.

07 травня 2021 року їй стало відомо, що в мережі електропостачання її квартири відсутній електролічильник, у зв`язку з чим вона звернулася з заявою до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», працівник якої їй повідомив, що електролічильник знято за наказом керівництва Центру обслуговування клієнтівПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 14-А, що за територіальністю відноситься до Деснянського району міста Києва, тобто належне їй майно було викрадено.

При цьому на підставі показників електролічильника№ 057650 ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» нараховано їй неіснуючий борг на суму 13 890 грн 66 коп.

11 травня 2021 року її представник від її імені подав до Деснянського УП ГУНП в місті Києві заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення працівниками Центру обслуговування клієнтів ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» за вчинення примушування досплати неіснуючого боргу, викрадення електролічильника, який поставлений замість купленого нею на заміну старого лічильника, та службове підроблення у бухгалтерських документах.

Після отримання заяви про кримінальне правопорушення відповідальні особи Деснянського УП ГУНП у місті Києві не внесли відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), у зв`язку з чим вона звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Деснянського УП ГУНП у місті Києві.

28 травня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/8080/21 зобов`язано уповноважену особу Деснянського УП ГУНП у місті Києві невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали слідчого судді, внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування згідно заяви ОСОБА_2 в її інтересах від 11 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення (зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Деснянське Управління поліції ГУНП у місті Києві за № 26345), надати їй витяг з ЄРДР.

Вказувала, що до ЄРДР внесено відомості за кваліфікацією не тією, що зобов`язано судом, слідчими органів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні не врученоїй витяг з ЄРДР, пам`ятку про права і обов`язки потерпілої, протягом тривалого часу, за межами розумного строку, належним чином не завершено досудове розслідування.

Згідно з листом Деснянської окружної прокуратури міста Києва від 25 червня 2021 року кримінальне провадження надіслано до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, а остання не здійснює жодних дій щодо процесуального забезпечення розслідування та на її запити не відповідає.

Вважала, що органами прокуратури втрачено матеріали кримінального провадження, у зв`язку з чим досудове розслідування не здійснюється.

Вказувала, що з вини Деснянської окружної прокуратури міста Києва та Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, що є структурними підрозділами Київської міської прокуратури, вчинені перешкоди у здійсненні досудового слідства, у зв`язку з чим їй завдана майнова шкода у розмірі 14 570 грн 66 коп. (сума боргу за електроенергію - 13 890 грн 66 коп. + 680 грн - вартість електролічильника) та моральна шкода, яку вона оцінює у 237 900 грн.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила стягнути з Держави Україна в особі Київської міської прокуратури за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку на її користь у рахунок відшкодування майнової шкоди 14 570 грн 66 коп. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 237 900 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами позовних вимог. Права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. ОСОБА_1 не вказала, якими діями чи бездіяльністю Київської місцевої прокуратури їй завдана майнова та моральна шкода.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що посилання позивача на тривалість досудового розслідування, непроведення слідчим усього обсягу необхідних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також безпідставне затягування досудового розслідування, є безпідставними, оскільки позивач не надала жодних доказів на підтвердження цих обставин, не вказала, які саме дії, на її думку, мали б вчинятися правоохоронними органами, проте не були вчинені, а також належно не обґрунтувала з чого саме вбачається навмисне затягування досудового розслідування.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд першої інстанції належним чином не встановив обставин справи, посилаючись на те, що її права у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вона не зверталась до суду з позовом з приводу невнесення органами досудового слідства відомостей щодо її заяви про злочин до ЄРДР, а позовні вимоги стосуються виключно відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку з втратою органами прокуратури кримінального провадження.

Так, структурні підрозділи Київської міської прокуратури - Дніпровська окружна прокуратура міста Києва та Деснянська окружна прокуратура міста Києва, під час передачі одне одному матеріалів кримінального провадження, загубили ці матеріали і не передали до досудового розслідування Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві. Внаслідок такої недбалості і небажання Київської міської прокуратури відновити втрачені з його вини матеріали кримінального провадження, досудове розслідування не проводиться, так як матеріали відсутні, що, як наслідок, призвело до порушення розумного строку досудового розслідування та до надмірної тривалості кримінального провадження.

При цьому, Київська міська прокуратура не відповідає на її звернення.

Вказані обставини є причиною заподіяння їй душевних страждань.

Причинно-наслідковий зв`язок доводиться тим, що прокуратура не відновила матеріали досудового розслідування.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Судом установлено, що 28 травня 2021 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/8080/21 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Деснянського УП ГУНП у місті Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення, задоволено.

Зобов`язано уповноважену особу Деснянського УП ГУНП у місті Києві невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали слідчого судді, внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування згідно з заяви ОСОБА_2 в її інтересах від 11 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення (зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Деснянське Управління поліції ГУНП у місті Києві за № 26345), надати їй витяг з ЄРДР (а. с. 18).

Згідно з листом Деснянської окружної прокуратури міста Києва матеріали кримінального провадження № 0001404 від 08 червня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, скеровано окружною прокуратурою 15 червня 2021 року листом № 10.53-59-2537вих-21 до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва для організації досудового розслідування Дніпровським УП ГУ НП в місті Києві, з одночасною зміною територіальної підслідності в ЄРДР.

При цьому ОСОБА_1 роз`яснено, що вона може отримати витяг з ЄРДР, звернувшись до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві або Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (а. с. 19).

26 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві з клопотанням про проведення слідчих дій та виконання статті 55 КПК України, в якому, зокрема просила повідомити її про рух кримінального провадження № 0001404 від 08 червня 2021 року, видати їй витяг з ЄРДР, пам`ятку про права та обов`язки потерпілого в кримінальному провадженні № 0001404 від 08 червня 2021 року (а. с. 20).

Згідно з відповіддю Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві від 03 серпня 2021 року у відділі дізнання Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві відсутнє кримінальне провадження № 0001404 (а. с. 21).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилалась на те, що органами прокуратури вчинені перешкоди у здійсненні досудового слідства, а саме, Деснянською окружною прокуратурою міста Києва матеріали кримінального провадження № 0001404 від 08 червня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, 15 червня 2021 року скеровано до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва для організації досудового розслідування Дніпровським УП ГУ НП в місті Києві, а згідно з листом Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві від 03 серпня 2021 року у відділі дізнання Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві відсутнє кримінальне провадження № 0001404, тобто кримінальне провадження № 0001404 втрачено прокуратурою, у зв`язку з чим їй завдана майнова та моральна шкода.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. ОСОБА_1 не вказала, якими діями чи бездіяльністю Київської місцевої прокуратури їй завдана майнова та моральна шкода.

Вимоги до законності й обґрунтованості судового рішення передбачені частиною першою статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із пунктами 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Таким чином, вмотивованість судового рішення є свідченням того, що доводи та міркування сторін (учасників) судового процесу були належним чином оцінені та враховані або відхилені судом на підставі конкретно визначених мотивів; усім зібраним у справі доказам (зібраним судом або поданим учасникам справи) було надано належну правову оцінку; надано обґрунтування прийняття (врахування) та відхилення кожного доказу; наведені норми права, якими урегульовані спірні правовідносини, з наданням обґрунтування того, чому ті чи інші правові норми мають бути застосовані у конкретній спірній ситуації, враховуючи попередні два пункти.

Не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

У пунктах 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 передбачено, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення ЄСПЛ.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином не встановив обставин, що мають значення для справи, не дослідив доводи позивача, якими обґрунтовувані позовні вимоги, а саме щодо втрати прокуратурою кримінального провадження № 0001404, оцінки їм не надав, підстави відмови в їх задоволенні не зазначив.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони є передчасними та не є такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини цієї особи.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для відшкодування майнової та моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві майнової та моральної шкоди.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивач не надала достатніх, належнихі допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їйшкоди, встановлення факту протиправності дійзаподіювача шкоди, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) Київської міської прокуратури та можливим настанням шкоди.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак мотивація суду щодо відмови у позові ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішенняу відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись повністю законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його зміни в частині підстав відмови ОСОБА_1 у позові, та викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги підлягає зміні лише мотивувальна частина судового рішення, а по суті вирішення позову - залишається без змін, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська