Справа № 750/8645/22
Провадження № 2/750/226/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі

судді Требух Н.В.,

з участю секретаря судового засідання - Галета Ю.В.

розглянувши у судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю

за участі представника позивача адвоката Коверзнева Д.В.,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Чернігівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1982 році отримала у користування однокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 . 17.06.1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб і почали проживати разом у вказаній квартирі. 29.03.1995 року вона та ОСОБА_2 приватизували вказану квартиру у спільну сумісну власність. В 1996 році шлюб було розірвано, але і надалі проживали разом у спірній квартирі. В 1998 році ОСОБА_2 помер. В спадщину після смерті ОСОБА_2 ніхто не вступив, право власності на частку квартири не оформив. Разом з тим ОСОБА_1 продовжувала належним чином користуватись квартирою в цілому.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.12.2022 року відкрито провадження у справі.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечують в повному обсязі, вказуючи на відсутність підставі для задоволення позову відповідно до ст.. 344 ЦК України ( визнання права власності за набувальною давністю).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити.

Представник відповідача до суду не з`явився.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

У 1982 році позивач отримала у користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . В 1986 році був укладений шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В березні 1995 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватизували квартиру АДРЕСА_2 в рівних частинах, про що видано Свідоцтво про право власності на житло від 29.03.1995 року. 24.06.1996 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. За життя ОСОБА_2 мав сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_2 спадкоємці за оформленням спадщини не звертались.

Вислухавши позицію представника позивача, дослідивши надані докази, відзив відповідача суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовими нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1 і 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 і 5 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Враховуючи положення ч.ч. 1 і 3 ст. 1277 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Із огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 була обізнаною про те, що власниками іншої частини квартири, що є предметом спору і щодо якої заявлені вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, за життя був ОСОБА_2 . Тому, відсутні підстави вважати, що володіння позивачем частиною квартири АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_2 , є добросовісним. Відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлого ОСОБА_2 , не надавали позивачеві підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Керуючись ст.ст. 15, 328, 344 і 1277 ЦК України, ст.ст. 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 і 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Чернігівської міської ради (місто Чернігів вулиця магістратська 7 код) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В.Требух