ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/959/21 Номер провадження 22-ц/814/2497/23Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А. В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Абрамова П.С., Пікуля В.П.

за участю секретаря Сальної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення частки майна колишньої дружини у спільному майні

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хромих Едуарда Володимировича на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року представник позивача звернувся з вказаним позовом до суду першої інстанції, у якому просив збільшити частку майна колишньої дружини у спільному майні, а саме: визнати за позивачем право власності на 4/5 частки домоволодіння (житлового будинку), розташованого за адресою АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на 1/5 частки цього домоволодіння. Стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.1997 року, рішенням суду від 17.10.2018 року шлюб був розірваний. За час перебування у шлюбі подружжя придбали на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2013 року житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 . Також на розгляді суду перебуває справа № 527/2011/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання за кожним з них права власності на частину цього будинку. Однак позивач вважає, що суд повинен відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки з липня 2019 року відповідач чинить позивачу перешкоди в доступі до будинку, поміняв всі замки від вхідних дверей, хвіртки на паркані, використовує прибудинкову територію як господарський двір, а будинок як господарський сарай для утримання та розведення свійської, домашньої худоби, птиці в своїх власних потребах на шкоду інтересам колишньої дружини, інтересах їхніх дітей, що призвело до пошкодження спільного майна, неприйнятних умов для особистого проживання, неможливості використання спільного об`єкту за цільовим призначенням без проведення в ньому капітального ремонту, необхідності прибирання різного дворового та хатнього мотлоху, вивезення сміття, знищення мишей, щурів, повної дезінфекції приміщень; відповідач ухиляється від участі утримання дітей, яке виражається у несвоєчасності, недостатності та наявності заборгованості по аліментам призначених судовим рішення; крім того відповідач має у приватній власності окрему благоустроєну садибу по АДРЕСА_2 , на території якої розташовані два житлових будинки та різні надвірні будівлі, що повністю забезпечують йому житлові, побутові, майнові та інші потреби, у позивача іншого нерухомого майна у власності не має, і тому остання з малолітніми дітьми змушена проживати у своєї матері.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2022 року у задоволені позову представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

На вказане рішення представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хромих Е.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, прохав скасувати рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що наведені в позовній заяві доводи позивача про те, що у власності відповідача є окрема благоустроєна садиба, яка складається з двох житлових будинків, різноманітних господарських будівель та споруд, що підтверджено наданими у справу доказами, залишилися поза увагою суду та правовою оцінкою суду, в той час, коли малолітні діти проживають з матір`ю у якої крім спільного з ОСОБА_3 непридатного для особистого проживання житла іншого не має.

При цьому нецільове використання будинку не спростовано відповідачем.

Вважає, що відступлення від засади рівності часток колишнього подружжя, не буде становити для відповідача надмірний тягар, неспіврозмірний із переслідуваною законною метою, оскільки позивачка у цьому спорі, на відміну від ОСОБА_3 , є більш незахищеною особою, бо фактично позбавлена житла, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя та дітей.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що на момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 16.05.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідно до копії рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 17.10.2018 року .

Договір купівлі-продажу уклали на ім`я відповідачки, проте будинок придбаний подружжям під час перебування у шлюбі.

Також судом встановлено, що спірний будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбані сторонами під час перебування у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 28 липня 2021 року по справі № 527/2011/19 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено, визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано в порядку розподілу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за кожним окремо право власності на частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . (згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень)

Дослідивши докази у справі, а саме: фотографії, копії яких долучені до матеріалів справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 використовує житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 не за цільовим призначенням, тобто не для проживання. Однак суд прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів того, що до 2017 року вона разом із родиною проживала саме в цьому будинку, а також те, що дії відповідача в даний час нанесли шкоду спільному майну та не наведена вартість такої завданої шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, позивач ОСОБА_1 не довела належними, допустимими і достатніми доказами, що існування істотних обставин, з якими ч.3 ст.70 СК України пов`язує можливість відступу від рівності часток подружжя у спільному майні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року по справі № 456/828/17 наведено такий висновок: «Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями 10,60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.»

Так, судом першої інстанції правильно зазначено, що позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем нецільовим використанням житлового будинку, та зобов`язанням відповідача відновити за свій рахунок житловий будинок до стану придатного до проживання, а також усунення перешкод у праві користування вказаним будинком, якщо вони існують.

Також колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що проживання дітей з позивачкою з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Тому, доводи в цій частині апеляційним судом відхиляються.

Крім того, судом аврно встановлено, що позивачем не доведено, що на час придбання і в подальшому під час спільного проживання будинок був в іншому стані.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хромих Едуарда Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді П.С. Абрамов

В.П. Пікуль