Провадження № 2-п/466/47/23
У Х В А Л А

судового засідання

05 липня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Семків Х.І.,

справа № 466/12669/21,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 29.04.2022 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29.04.2022 задоволено позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Суд стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКПП НОМЕР_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 19.03.2015 у розмірі 80505 /вісімдесят тисяч п`ятсот п`ять гривень 64 копійки/ та 2270 / дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок/ судового збору.

02.06.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, в якій просить суд скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 29.04.2022 у даній справі.

В обґрунтування заяви зазначає, що 22.05.2023 відповідачу стало відомо про рішення суду від 29.04.2022. Вказує на те, що йому не було відомо про розгляд справи, оскільки суд його не повідомляв. Вказує на те, що він був позбавлений права на подання відзиву на позовну заяву. Вказує на те, що 30.12.2021 повідомляв банк про те, що шахрайським способом невідомі особи заволоділи його мобільним телефоном та двома картками Приватбанку з яким було викрадено кошти, однак банком не були заблоковані рахунки. Вказує на те, що кредитні договори не підписував кошти не брав. Просить скасувати заочне рішення.

Ухвалою від 05.06.2023 суд прийняв до розгляду заяву про перегляд заочного рішення та призначив судове засідання.

В судове засідання учасники справи не прибули.

05.07.2023 адвокат Ганич І.М. подав заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, заяву підтримує.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали цивільної справи 466/12669/21, заяви про скасування заочного рішення, суд приходить такого.

Згідност.284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Водночас ч.1 ст.288 ЦПК України встановлено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них заочне рішення скасуванню не підлягає.

Відповідач у заяві покликається на те, що він не був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, а тому позбавлений права на подання відзиву на позовну заяву.

Дане твердження спростовується матеріалами цивільної справи, а саме рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернулися на адресу суду та долучені до матеріалів справи /арк..спр.88,93/.

Адреса, на яку суд направляв кореспонденцію, такаж сама, як зазначив заявник в заяві про перегляд заочного рішення.

На переконання суду, сам по собі факт неприбуття відповідача в судове засідання не дає підстав для скасування заочного рішення.

Доводи відповідача на те, що він не зміг реалізувати свої права згідно ЦПК України, а при ухваленні заочного рішення суд обмежився лише доказами позивача, є безпідставними, оскільки при розгляді заяви про перегляд заочного рішення заявником також не надано жодних доказів, які б мали істотне значення для вирішення справи і можливості прийняття іншого рішення по справі.

ОСОБА_1 вказує на те, що 30.12.2021 повідомляв банк про те, що шахрайським способом невідомі особи заволоділи його мобільним телефоном та два картками Приватбанку з яким було викрадено кошти, однак банком не були заблоковані рахунки. Вказує на те, що кредитні договори не підписував кошти не брав.

Однак, стягнення заборгованості здійснювалося за договором від 19.03.2015 укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана ОСОБА_1 так і підписаний споживчий паспорт /арк.спр.12-15/. Згідно виписки за договором №б/н за період 12.10.2015-16.11.2021 ОСОБА_1 користувався кредитними коштами шляхом зняття готівки, розрахунок за товари і послуги.

Крім того, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, матеріали справи, суд приходить висновку, що в заяві відсутні посилання на будь-які докази, які мають істотне значення для справи, які не були досліджені судом при винесенні заочного рішення.

Відповідач фактично непогоджується з винесеним рішенням по суті.

При зверненні до суду з заявою ОСОБА_1 просив поновити строк на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, оскільки такий пропущений.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, рівності прав та обов`язків сторін у справі, визначених ЦПК України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк на звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

У разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення необхідно керуватися таким:

поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, отже,

у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; поновленню підлягає лише той строк, який пропущений

з поважних, об`єктивних, непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; оцінка поважності причин пропущення строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; будь-які поважні причини пропущення строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; необхідно враховувати тривалість пропущення строку, а також можливі наслідки його поновлення для інших осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся зі скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п.1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Поняття поважності причин пропуску процесуального строку є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. При цьому, виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом чи встановлений відповідно до нього судом строк. Таких доказів суду надано не було.

Суд звертає увагу, що заявником не надано доказів, які могли б істотно вплинути на вирішення спору, і які не були надані суду з причини відсутності сторони в судовому засіданні. Саме неотримання неодноразових пекомендованих повідомлень від суду за адресою проживання, є також відповдіальністю сторони, яка не довела поважності таких дій.

Згідно з ч. 3 ст. 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалю: залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 29.04.2022 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Керуючись ст. 247, 287, 288 ЦПК України, суд,

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні процесуального строку, встановленого законом для подачі заяви про перегляд заочного рішення суду.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 29.04.2022 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повний текст ухвали виготовлений 05.07.2023.

Суддя: П. С. Невойт