справа № 619/1847/23
провадження № 2-н/619/445/23
Ухвала

25 квітня 2023 року,

м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області,

суддя Нечипоренко І.М.,

справа №619/1847/23,

ім`я заявника і боржника:

заявник: ОСОБА_1 ,

боржник: ОСОБА_2 ,

вимоги заяви: про видачу судового наказу.

Питання, що вирішується ухвалою.

Адвокат Карелов Костянтин Юрійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , засобами електронної пошти звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу, у якій просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення сином повноліття та судові витрати у розмірі 4850,00 грн на професійну правничу допомогу.

Дослідивши заяву, суддя дійшла висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на таке.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 165 ЦПК України уразі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

У п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року "Про практику розглядусудами заяв у порядку наказного провадження" роз`яснено, якщо у заяві про видачу судового наказу об`єднано вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суддя ухвалою відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу в частині цих вимог, а щодо вимог, які підлягають розгляду в порядку наказного провадження, - вирішує питання про відкриття наказного провадження. Якщо такі вимоги між собою взаємопов`язані та окремий їх розгляд неможливий (наприклад, заявлено вимогу про присудження аліментів, а із заяви вбачається необхідність залучення особи, яка вже отримує від боржника аліменти), то суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу (частина п`ята статті 100 ЦПК), але лише за умови сукупності таких підстав.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Регулювання судових витрат належить до розділу І "Загальні положення" ЦПК, а тому поширюється на всі категорії цивільних справ, у тому числі на наказне провадження.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи ( ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

При цьому, частиною 5 статті 137 ЦПК України передбачено, що уразі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Сума судового збору є чітко визначеною Законом України «Про судовий збір», а тому підлягає стягненню при видачі судового наказу. Однак розмір суми витрат на професійну правничу допомогу визначається безпосередньо стороною та може бути зменшений за клопотанням іншої сторонни, а оскільки розгляд заяв про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника, то останній позбавлений права на подання відповідного клопотання про зменшення таких витрат.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, склад та розмір витрат на правничу допомогу входять до предмета доказування у справі, у якій сторони, користуючись принципами змагальності та диспозитивності судового процесу, обгрунтовують свої вимоги та заперечення не лише стосовно вимог по суті спору, й з приводу витрат на правничу допомогу, що унеможливлює стягнення їх за правилами наказного провадження, оскільки така справа розглядається без повідомлення та виклику сторін.

Під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

У свою чергу, в наказному провадженні розглядаються безспірні вимоги, що виключає можливість стягнення судовим наказом витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відтак, вимоги про відшкодування понесених витрат на правову допомогу не є безспірними, в силу статті 137 ЦПК України, однак такі вимоги пов`язані із вимогами про стягнення аліментів і їх окремий розгляд в силу норм ЦПК є неможливим, тому наявні правові підстав для відмови у видачі судового наказу у повному обсязі, що не позбавляє ОСОБА_1 можливості вирішити питання стягнення аліментів та витрат на правничу допомогу у позовному провадженні.

Крім того, за змістом п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, тоді як заявник не зазначає про таке обмеження.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Керуючись ст. 160, 161, 165, 167, 258-260 ЦПК України, суд,

постановив:

Відмовити у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

Роз`яснити ОСОБА_1 про можливість вирішити питання стягнення аліментів разом з витратами на правничу допомогу у позовному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Нечипоренко