ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4953/23 Справа № 205/634/22 Головуючий у першій інстанції: Приходченко О.С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2023 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 22 червня 2005 року між ним і відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 267461,00 дол. США зі строком повернення 22 червня 2020 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Тривалий час умови договору він виконував належним чином, після зростання курсу національної валюти порівняно до долару США станом на 17 березня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 27655,78 доларів США. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2017 року із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість у розмірі 27059,84 доларів США та судовий збір у розмірі 10947,06 грн., яке відповідачем було звернуто до виконання. В провадженні Другого правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, сума боргу розрахована у розмірі 746039,79 грн. В процесі виконання заочного рішення від 28 серпня 2017 року державним виконавцем було описано і арештовано належне ОСОБА_1 нерухоме майно - паркувальне місце, загальною площею 18,5 кв.м., поз. 10 у прим. 106 підвалу, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість майна була встановлена у розмірі 318100,00 грн. Паркувальне місце було реалізовано на користь ОСОБА_2 , кошти у розмірі 318100,00 грн., сплачені покупцем, спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором. З виписок по рахункам, у період з липня 2005 року по квітень 2020 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, позивачем було сплачено банку грошові кошти у розмір 412846,58 доларів США, що більш ніж у півтора рази перевищує суму отриманого кредиту. При цьому, грошові кошти у розмірі 38020,27 доларів США були зараховані банком в якості власної винагороди (комісійної винагороди). Ці обставини встановлені судовим рішенням та підтверджуються банківськими виписками. Також, вказані обставини підтверджуються висновком експертизи. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року №205/9749/20 умови кредитного договору, якими передбачено обов`язок позичальника сплачувати комісійні винагороди банку, було визнано недійсними, що залишено без змін у цій частині постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року. 23 грудня 2021 року позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою про повернення йому сплачених грошових коштів в рахунок комісійних винагород банку та з пропозицією зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, в тому числі і за виконавчим провадженням НОМЕР_1, після чого повернути йому різницю після таких зарахувань. Станом на 23 січня 2022 року відповідач жодної відповіді не надав. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», будучи зобов`язаним повернути грошові кошти у розмірі 38020,27 доларів США, які були утримані в рахунок комісійних винагород з коштів, що були сплачені ним в рахунок погашення кредиту, порушені його права. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач з посиланням на положення статті 1212 ЦК України, у зв"язку з набранням законної сили судовим рішенням про визнання недійсними деяких умов кредитного договору, просив стягнути на свою користь з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 38020,27 доларів США (а.с. 112-116 т.2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 164-165 т.2).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2023 року судові витрати по справі щодо судового збору віднесено за рахунок держави. Судові витрати, понесені позивачем, у вигляді витрат на оплату проведення судової експертизи в розмірі 18877,00 грн. віднесено за його рахунок (а.с. 169 т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваних рішення та додаткового рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з "відсутністю адвоката", є необґрунтованою, адже самий по собі факт відсутності у позивача адвоката не є підставою для відкладення розгляду справи; позивач не наводить обґрунтувань та не надав будь-яких доказів неможливості укласти договір з адвокатом з часу подання апеляційної скарги 11.04.2023 року та відкриття апеляційного провадження 25.04.2023 року. Крім того, позивачем не повідомлено суд про наявність поважних причин неявки позивача у судове засідання.

Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення і додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 22 червня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №090501-16/23, відповідно до умов якого банк надав позивачеві грошові кошти у розмірі 267461,00 долар США строком до 22 червня 2020 року, а позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 11% річних та сплатити комісійну винагороду у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту (а.с. 6-11 т. 1).

18 лютого 2011 року між ОСОБА_1 і банком було укладено додатковий договір №3 до кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року, за умовами якого сторони погодили, що позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,08 % на місяць від суми залишку заборгованості та сплатити щомісячну винагороду за користування кредитом у розмірі 0,18 % від суми наданого кредиту (а.с. 12 т. 1).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2017 року у цивільній справі №205/1925/17-ц позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено у повному обсязі. Вирішено стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №090501-16/23 від 22.06.2005 року у сумі 27059,84 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 27059,84 доларів США та судовий збір у розмірі 10947,06 грн. (а.с. 95 т.1).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2017 року №2/205/1803/2017 залишено без задоволення.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене вище заочне рішення від 28 серпня 2017 року №205/1925/17-ц в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. На його виконання 30 січня 2018 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська було видано виконавчий лист №205/1925/17-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 27059,84 доларів США (а.с. 95 т.1).

Постановою заступника начальника відділу Новокодацького відділом державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 14 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа №205/1925/17-ц Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2018 року (а.с. 91 т.1).

Місцевим судом також встановлено, що впровадженні Другого правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 746039,79 грн., в межах якого було реалізовано арештоване майно боржника, ОСОБА_1 , - паркувальне місце поз. 10 у прим. 106, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 89-250 т.1, 1-55 т. 2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у цивільній справі №205/9749/20 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими. Визнано недійсними п. 1.1 (п. 7.1 після внесення змін), п. 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору №090501-16/23, який був укладений 22.06.2005 між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк», а також п. 1 додаткового договору №3 від 18.02.2011 до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язків позичальника щодо сплати комісійних винагород на користь банку за користування кредитом та за дострокове повернення кредиту. Визнано недійсним п. 2.3.1 кредитного договору (із змінами та доповненнями) №090501-16/23 укладеного 22.06.2005 між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у частині передбаченого цим договором права банку на збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки. Визнано кредитний договір №090501-16/23, укладений 22.06.2005 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - припиненим. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 13-20 т. 1).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року вирішено доповнити резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року п`ятим абзацом наступного змісту: «Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» на користь держави судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2522 грн. 40 коп.» (а.с. 21-22 т.1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним п. 2.3.1 кредитного договору №090501-16/23 від 22.06.2005 року укладеного між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк», та в частині визнання кредитного договору №090501-16/23 від 22.06.2005 року укладеного між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк» припиненим - скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Додаткове рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року - змінено, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави, з 2522,40 грн. до 840,80 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року залишено без змін (а.с. 23-29 т.1).

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 направив відповідачу засобами поштового зв`язку вимогу про повернення грошових коштів, сплачених ним як комісійну винагороду банку у загальному розмірі 26059,46 доларів США та пропозицію про зарахування зустрічних позовних вимог в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з поверненням йому різниці (а.с. 30, 31 т. 1).

В подальшому, постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» у справі № 205/9749/20 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року в частині визнання недійсним пункту 1.1 (пункт 7.1 після внесення змін), пункту 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору №090501-16/23, укладеного 22 червня 2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», а також пункту 1 додаткового договору №3 від 18 лютого 2011 року до цього кредитного договору, скасовано та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у їх задоволенні. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 4.3 кредитного договору №090501-16/23, укладеного 22 червня 2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», залишено без змін. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», та в частині визнання кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» припиненим, залишено без змін. Судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 2942,80 грн. вирішено компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до висновку експерта №2163/2164-22, складеного 02.01.2023 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» було здійснено погашення боргу в рахунок сплати доходів за іпотечним договором (проценти) - 120689,80 доларів США, в рахунок сплати інших нарахованих доходів (комісія по кредитному договору) - 38020,27 доларів США; в рахунок сплати пені по кредитному договору - 2292,84 долари США (а.с. 72-87 т. 2).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц (провадження №61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Судом установлено, що позивач на підставі пункту 1.1 (після внесення змін і доповнень п. 7.1) кредитного договору зобов`язався сплачувати на користь АТ КБ «ПриватБанк» щомісячну комісію (винагороду) у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за користування кредитом, а також комісію за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11. Умови щодо наявності у позивача обов`язку зі сплати комісій також закріплені у п. п. 2.2.3, п. п. 2.2.8, п. 3.1, п. 3.7, які за своїм змістом є відсилочними до п. 1.1 кредитного договору (після внесення змін і доповнень п. 7.1) та п. 3.11, які у цій частині є основними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у справі №205/9749/20, залишеним без змін у цій частині постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, визнано недійсними п. 1.1 (п. 7.1 після внесення змін), п. 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору №090501-16/23, укладеного 22.06.2005 між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк», а також п. 1 додаткового договору №3 від 18.02.2011 до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язків позичальника щодо сплати комісійних винагород на користь банку за користування кредитом та за дострокове повернення кредиту.

Однак, постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року в частині визнання недійсним пункту 1.1 (пункт 7.1 після внесення змін), пункту 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року, а також пункту 1 додаткового договору №3 від 18 лютого 2011 року до цього кредитного договору, скасовано та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у їх задоволенні.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши погодження між сторонами у кредитному договорі №090501-16/23 від 22 червня 2005 року умови щодо сплати позивачем (позичальником) щомісячних комісійних винагород на користь банку за користування кредитом, а також за дострокове повернення кредиту; приймаючи до уваги відмову судовим рішенням, яке набрало законної сили, у визнанні недійсними таких положень договору, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 38020,27 дол. США на користь ОСОБА_1 , які були сплачені ним в рахунок комісійних винагород за умовами кредитного договору.

Доводи апелянта, що умови кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року щодо сплати щомісячних комісійних винагород за користування кредитом, а також за дострокове повернення кредиту є нікчемними, - не спростовують правильність наведених вище висновків щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, враховуючи, що недійсність цих умов була предметом розгляду у іншій цивільній справі - №205/9749/20, судове рішення у якій набрало законної сили. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року в справі №205/9749/20 позивачу відмовлено у визнанні недійсним пункту 1.1 (пункт 7.1 після внесення змін), пункту 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року, а також пункту 1 додаткового договору №3 від 18 лютого 2011 року до цього кредитного договору, у зв`язку з пропуском позовної давності при зверненні до суду.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року в справі №205/9749/20 суд, зокрема, дійшов висновку, що положення пункту 1.1 (пункт 7.1 після внесення змін), пункту 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору, а також пункту 1 додаткового договору №3 від 18 лютого 2011 року до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язків позичальника щодо сплати комісійних винагород на користь банку за користування кредитом та за дострокове повернення кредиту є несправедливими, що, однак, не свідчить про нікчемність зазначених умов договору.

За положеннями частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав судові витрати, понесені позивачем у вигляді витрат на оплату проведення судової експертизи в розмірі 18877,00 грн. - на позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення і додаткове рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, тому підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2023 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова