Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Соколовській А.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

27.10.2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивач просить:

1. в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину машино-місця № НОМЕР_1 , загальною площею 13 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. припинити право спільної власності подружжя на машино-місце та виділити вказане машино-місце у власність відповідачу;

3. стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості машино-місця в сумі 180 700 грн. та вирішити питання про судові витрати.

Позов обґрунтовується тим, що 24.11.1999 року Боярським міськвиконкомом Києво-Святошинського району Київської області було зареєстровано шлюб між сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в подружжя народився син - ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2021 року (справа № 760/22210/21) шлюб розірвано між позивачем та відповідачем.

Під час перебування у шлюбі було придбано, серед іншого, нерухоме майно - парко місце, за адресою: АДРЕСА_1 , машино-місце НОМЕР_1. Державна реєстрація здійснена за відповідачем 06.02.2019 року. Зазначений гараж було придбано за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю кожного з подружжя.

Будь якої окремої домовленості щодо розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності на гаражу немає.

16.09.2022 року позивач письмово звернувся до відповідача із вимогою вчинити дії щодо передання йому 1/2 права власності на гараж, так як є співвласником. Вимогу отримано відповідачем 19.09.2022 року, на яку вона жодним чином не відреагувала, доступу до майна не надала.

Таким чином, між позивачем та відповідачем наявний спір про право на гараж, що змусило звернутись до суду.

Позивач та відповідач не можуть за прямим призначенням одночасно використовувати гараж, так як два транспортні засоби не можуть бути розміщені (замала площа), а також у позивача відсутній транспортний засіб. Тобто, найбільш доцільним способом захисту права позивача буде стягнення вартості з відповідача належної позивачу частки уданому майні, що становить 180 700 грн., адже ринкова ціна гаражу становить 361 400 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.11.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді та заперечень.

02.12.2022 року до суд надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що, дійсно, вказане парко місце за адресою: АДРЕСА_1 , машино-місце НОМЕР_1, було придбано за спільні кошти. Державна реєстрація гаражу здійснена за відповідачем 06.02.2019 року.

Відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частини парко місця за адресою: АДРЕСА_1 , ці вимоги щодо визнання права спільної сумісної власності подружжя на дане парко місце визнає та згоден на виплату компенсації позивачу частки грошей, вкладених сумісно у гараж, не оспорюючи її розмір.

При цьому, вказує, що відповідачем не чинилось будь-яких дій щодо перешкоджання користуванню даним гаражем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Так як розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, сторони у судове засідання не викликалися. Суд вважає за можливе розглянути справу за матеріалами наявними у справі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 24.11.1999 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб (а.с. 13), який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2021 року по справі № 760/22210/21 (а.с. 28-30).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано нерухоме майно, а саме машино-місце НОМЕР_1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстровано за відповідачем 06.02.2019 року, що підтверджується інформаційною довідкою № 271864051 від 26.08.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 25-27).

Враховуючи, що вказане майно (машино-місце) було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, тому режим спільності майна подружжя презумується за законом.

У відповідності до гл. 8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Верховний суд України у своїх постановах від 03.06.2015 року, 16.12.2015 року, 18.05.2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідач не заперечувала зазначених обставин та повністю визнала позовні вимоги позивача у поданому до суду відзиві.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, зі встановлених судом обставин вбачається, що відповідач придбав спірне майно, право власності в подальшому на яке було зареєстровано на його ім`я, під час зареєстрованого шлюбу та на спільні кошти, тобто, воно є спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку про поділ машино-місця НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачем та відповідачем право власності - за кожним по 1/2 частки вказаного майна.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Натоміть, зі змісту позовної заяви слідує, що сторони не можуть за прямим призначенням одночасно використовувати гараж, так як два транспортні засоби не можуть бути розміщені (замала площа), а також у позивача відсутній транспортний засіб.

Слід зазначити, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Стаття 365 ЦК України регулює припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Так, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Позивач у позовній заяві стверджує, що не претендує гараж залишити собі та дає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності в розмірі 180 700 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

При цьому, Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 року (справа № 299/2587/15-ц) вказав, що, якщо у справі про поділ майна подружжя не заявляється вимога про припинення права одного з подружжя на частку у спільній власності, то той з подружжя, у якого залишається неподільна річ, не зобов`язаний попередньо внести кошти на депозитний рахунок суду.

Тобто, якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, навпаки, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Згідно звіту про оцінку майна № 007 ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість машино-місця, що є предметом спору, становить 361 400 грн. (а.с. 34-60).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтується за законі та підлягають задоволенню.

З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3614 грн., сплачений останнім при зверненні з позовом.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 16, 183, 319, 364, 365, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 206, 223, 259, 263-265, 206, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на спільне майно подружжя в рівних частках - за кожним по частині машино-місця НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13 кв. м.

В порядку поділу майна подружжя:

виділити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) машино-місце НОМЕР_1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13 кв. м, припинивши право спільної часткової власності ОСОБА_1 на його частину;

стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію належної останньому частки у праві спільної часткової власності - частини вартості машино-місця НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , гараж НОМЕР_1 , загальною площею 13 кв. м, в сумі 180 700 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 3614 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: