Постанова

Іменем України

23 травня 2023 року

м. Київ

справа № 702/1029/19

провадження № 61-5381св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року в складі колегії суддів Вініченка Б. Б., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі також - відповідач) про стягнення боргу за договором позики від 28 грудня 2016 року (справа № 702/1029/19).

У січні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 26 січня 2017 року (справа № 702/46/20).

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року об`єднано справу № 702/46/20 із справою № 702/1029/19, та присвоєно об`єднаній справі № 702/1029/19.

Позовні заяви мотивовані тим, що 28 грудня 2016 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки відповідача, відповідно до якої останній отримав 28 грудня 2016 року від позивача в борг 11 000,00 доларів США та зобов`язувався повернути отримані кошти до 01 липня 2017 року.

26 січня 2017 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки відповідача, відповідно до якої останній отримав 28 грудня 2016 року від позивача в борг 9 000,00 доларів США та зобов`язувався повернути отримані кошти до 01 серпня 2017 року. В установлені договорами позики строки відповідач не повернув позивачу належні їй кошти. Остання неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути борг, він не заперечував, проте просив зачекати. Згодом відповідач почав уникати спілкування із нею, її телефонні дзвінки ігнорує, борг не повернув.

Сума боргу відповідача за договором позики від 28 грудня 2016 року станом на 23 грудня 2019 року становить 11 000,00 доларів США, що еквівалентно 256 203,20 грн, а за договором позики від 26 січня 2017 року станом на 23 січня 2020 року - 9 000,00 доларів США. В договорах позики визначено 20% рчіних як розмір процентів за користування позиченими коштами, тому позивач вважала за можливе стягнути з відповідача проценти за користування позикою. Розмір процентів за договором позики від 28 грудня 2016 становить 6 575,86 доларів США, а за договором позики від 26 січня 2017 року - 5 384,89 доларів США.

Позивач просила стягнути з відповідача заборгованість: за договором позики від 28 грудня 2016 року в сумі 11 000,00 доларів США, проценти за користування коштами - 6 575,86 доларів США та судові витрати; за договором позики від 26 січня 2017 року - 9 000,00 доларів США, проценти за користування коштами - 5 384,89 доларів США та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : за договором позики від 28 грудня 2016 року грошову суму у розмірі 12 023,00 доларів США, з яких: 11 000,00 доларів США - сума боргу та 1 023,00 доларів США - проценти за користування позикою; за договором позики від 26 січня 2017 року грошову суму у розмірі 9 846,00 доларів США, з яких: 9 000,00 доларів США - сума боргу та 846,00 доларів США - проценти за користування позикою.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 195,53 грн та витрати на проведення експертизи - 5 367,63 грн. Відмовлено у стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Чекраської області від 22 грудня 2022 року виправлено в 6 абзаці резолютивної частини рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2021 року допущену описку та арифметичну помилку щодо стягувача та боржника за вимогою про стягнення витрат, пов`язаних з проведення експертизи та їх розміру з тексту «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 5 367 (п`ять тисяч триста шістдесят сім) грн 63 коп» на текст «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 2 477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) грн 49 коп».

Рішення мотивовано тим, що 28 грудня 2016 року ОСОБА_2 отримав у позику від позивача 11 000,00 доларів США, а 26 січня 2017 року - 9 000,00 доларів США. Дані кошти відповідач у визначений договорами позики строки не повернув. Доказів того, що відповідач сплатив борг (розписки про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі) матеріали справи не містять. Враховуючи наявність боргових документів (розписок) у позикодавця (позивача), суд вважав зобов`язання відповідача невиконаним. Тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача у примусовому порядку. Водночас, суд першої інстанції не погодився з розрахунками сум процентів, здійснених позивачем з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит). Тому суд стягнув проценти за користування сумами позики за період, на який надавалися позики (з часу укладення договорів позики та до часу повернення коштів, визначеного в договорах позики).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо доведеності позивачем отримання відповідачем у борг грошових коштів у сумі 11 000,00 доларів США за договором позики від 28 грудня 2016 року та 9 000,00 доларів США - за договором позики від 26 січня 2017 року. Оскільки ОСОБА_2 не здійснено погашення боргу у встановлені договорами позики строки, тому відповідні суми заборгованості підлягали стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо стягнення процентів за користування позиченими коштами протягом строку, на який вони були позичені. Доказів на підтвердження погашення боргу або визнання недійсними, неукладеними договорів позики відповідач не надав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 червня 2022 року ОСОБА_2 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року і передати справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року та витребував справу з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 704/435/19-ц. Крім того, зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, а саме, належним чином його не було повідомлено про дату та час розгляд справи та ухвалено рішення без його участі.

Підставою касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У грудні 2022 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду. У зв`язку із цим просила суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Відповідно до оригіналу розписки від 28 грудня 2016 року ОСОБА_2 отримав 28 грудня 2016 року від ОСОБА_1 у борг грошову суму у розмірі 11 000,00 доларів США. Зобов`язався повернути позику в строк до 01 липня 2017 року. За користування коштами зобов`язався сплатити ОСОБА_1 винагороду у розмірі 20% річних. Факт отримання коштів підтверджує своїм підписом у цій розписці.

За оригіналом розписки від 26 січня 2017 року ОСОБА_2 отримав 26 січня 2017 року від ОСОБА_1 в борг грошову суму - 9 000,00 доларів США. Зобов`язався повернути позику в строк до 01 серпня 2017 року. За користування коштами зобов`язався сплатити ОСОБА_1 винагороду у розмірі 20% річних. Факт отримання коштів підтверджує своїм підписом у цій розписці.

Відповідно до висновку експерта, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 702/1029/19 від 28 січня 2021 року (складеного експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз) підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис» розписки від 26 січня 2017 року виконаний ОСОБА_2 (відповідачем); підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис» розписки від 28 грудня 2016 року виконаний ОСОБА_2 (відповідачем).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції, що у розписках від 28 грудня 2016 року та від 26 січня 2017 року міститься інформація про особу, яка отримала позику, суму отриманих коштів у позику, строк на який отримано позику і обов`язок позичальника повернути позику до спливу цього строку, розмір процентів за користування позикою та підпис позичальника. Тобто, містять повну інформацію для ідентифікації позичальника, суми позики і процентів, та строк кредитування.

Таким чином, розписки, як документи, що підтверджують боргові зобов`язання, містять умови отримання відповідачем у борг грошових коштів від позивача та розмір процентів за їх користуванням (11 000,00 доларів США та 9 000,00 доларів США; 20% річних) із зобов`язанням їх повернення за розпискою від 28 грудня 2016 року - до 01 липня 2017 року, а за розпискою від 26 січня 2017 року - до 01 серпня 2017 року.

Власноручне підписання ОСОБА_2 цих розписок підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 702/1029/19 від 28 січня 2021 року. Останній не спростований відповідачем.

Апеляційний суд визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що 28 грудня 2016 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 11 000,00 доларів США, а 26 січня 2017 року - 9 000,00 доларів США, та не повернув у визначений договорами позики (розписками) строк, у тому числі - станом на час звернення позивача до суду.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18).

Відповідачем не доведено належними доказами повернення повної суми боргу або її частини позивачу, оскільки оригінали розписок про отримання позики у відповідача відсутні. Разом із цим, позичальником не надано доказів на підтвердження ухилення кредитора (позивача) від прийняття належного виконання відповідачем відповідного грошового зобов`язання (прострочення кредитора).

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договорами позики в загальній сумі 20 000,00 (11 000,00+9 000,00) доларів США.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16-ц).

Таким чином, апеляційний суд правильно визнав належним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача визначені договорами позики проценти у розмірі 20% річних за користування позиченими коштами за період кредитування, визначений сторонами у договорах позики (з дат укладення договорів до дат повернення коштів, визначених в договорах).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Враховуючи те, що умови договорів позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення суми боргу та трьох відсотків річних за договорами.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною відповідача не надано доказів неправильності розрахунку суми боргу, або іншого (контррозрахунку) сум боргу, які підлягають стягненню на користь позивача за договорами позики від 28 грудня 2016 року та від 26 січня 2017 року, а також сум процентів.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідач при розгляді справи не спростував дійсність відповідних правочинів (договорів позики), оскільки не довів належними та допустими доказами твердження про неукладення цих правочинів (їх непідписання як позичальником) та неотримання від позивача позик у сумі 11 000,00 доларів США та 9 000,00 доларів США,

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, апеляційний суд правильно погодився із судом першої інстанції про наявність достатніх та належних підстав для часткового задоволення завлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики в загальному розмірі 20 000,00 доларів США та процентів за користування позикою за періоди, на які були надані позики.

Щодо доводів касаційної скарги.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 704/435/19-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 295/5011/15-ц Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_3 та її представника, про яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи на 04 травня 2017 року, суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив право ОСОБА_3 на участь у судовому розгляді; висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його, проте таких обставин судом не установлено.

У справі № 704/435/19 Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду вказав, що ухвалюючи постанови про скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, правильно встановивши обставини справи, надавши належну оцінку заявленим позовним вимогам, складу учасників справи, обґрунтовано виходив із того, що суд першої інстанції фактично вирішив питання про право власності ОСОБА_2 на спадкове майно, який до участі у справі у якості відповідача залучений не був; звертаючись до суду із цим позовом позивач всупереч статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до того, що суд першої інстанції вирішив спір з неналежним складом учасників.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Відповідач у касаційній скарзі також зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, а саме, належним чином не було повідомлено відповідача про дату та час розгляд справи та ухвалено рішення без його участі.

Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими, зважаючи на таке.

Як видно із матеріалів справи, ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 призначено до розгляду у судовому засіданні на 11-00 год 17 березня 2022 року (т. 3, а. с. 44).

Судова повістка про виклик на судове засідання надіслана ОСОБА_2 за адресою, яка вказана у апеляційній скарзі (т. 3, а. с. 1, 45) - АДРЕСА_1 ) та отримана ним 21 лютого 2022 року (т. 3, а. с. 48). 16 березня 2022 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 17 березня 2021 року у зв`язку із перебуванням у територіальній обороні Уманського району Черкаської області (т. 3, а. с. 51). У цьому клопотанні відповідачем зазначена та ж адреса, що й в апеляційній скарзі.

Судове засідання було відкладене апеляційним судом на 11-30 год 21 квітня 2022 року (т. 3, а. с. 58). Судова повістка, яка надсилалися відповідачу за відповідною (зазначеною ним) адресою повернулася до суду без вручення, із відміткою працівника АТ «Укропошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 3, а. с. 63, 64).

Презумпція добросовісного виконання працівниками АТ «Укрпошта»своїх обов`язківпри врученні зазначених документів заявником не спростована у касаційній скарзі.

У справі відсутні відомості про подання заяви ОСОБА_2 до апеляційного суду, у якій він повідомляє суд про зміну місця проживання (перебування), а також про направлення судової повістки про виклик відповідача за неправильним (попереднім) місцем проживання відповідача. Таких доводів касаційна скарга також не містить.

За частиною першою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Ураховуючи зазначені обставини, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, надіславши повістку про виклик у судове засідання, призначене на 11-30 год 21 квітня 2022 року на адресу місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , яка зазначена ним у поданих до суду документах, оскільки заява про зміну адреси від нього не надходила до апеляційного суду, не порушив вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених відповідачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Апеляційним судом повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук