Справа № 510/555/23
Провадження № 2/510/810/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.23 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Також відповідно до положень ст. 120 ЗК України просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,043 га, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - :02:002:0264.

Позивач та її представник адвокат Златі Д.С. (ордер серії ВН № 1238060 від 05.04.2023 р.) у судове засідання не з`явились, є заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13893425 від 03.12.2013 р., згідно якого ОСОБА_2 є власницею житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 03.12.2013 р.; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.05.2014 р., згідно якого ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки, площею 0,043 га, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - :02:002:0264; технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , самочинних споруд, не має; паспорт громадянки України ОСОБА_1 , серія НОМЕР_1 ; висновок експерта про оціночну вартість житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки від 22.06.2023 р.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що наприкінці 2012 р. позивач домовилась із ОСОБА_2 про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 і зазначений будинок був переданий позивачці у повне володіння. Так як документально свою домовленість вони не оформили, то через деякий час позивач запропонувала зробити це, однак відповідач повідомила, що поки не може це зробити у зв`язку із тим, що вона хоча і є власницею будинку, який вона набула в порядку спадкування, однак нею не завершено процедуру оформлення спадщини. Зазначені обставини не були відомі позивачу, оскільки вона добре знайома з відповідачем і знала її як власника будинку. 03.12.2013 р. відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину на зазначений будинок і зареєструвала своє право власності. З 2012 р. позивач постійно та безперервно проживає у вказаному житловому будинку, доглядає за ним, проводить поточний ремонт, сплачує комунальні платежі.

Отож, з 2012 р. позивач відкрито, постійно та безперервно володіє та користується даним будинком, ці обставини відомі сусідам, родичам та іншим оточуючим, що свідчить про відкритість володіння та користування житловим будинком. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, вона вважає що за нею може бути визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні.

Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом позивач з 2012 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, в матеріалах справи є заява про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховувала. Тобто на протязі більш ніж 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 за набувальною давністю та на земельну ділянку, площею 0,043 га, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - :02:002:0264, відповідно до положень ст. 120 ЗК України є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання права власності на нерухоме майно- задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,043 га, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - :02:002:0264.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін