ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6869/22Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/631/23 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Дикун С. І.,

з участі секретаря - Сович Н.А.

та представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Притули О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/6869/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Борзовця Олександра Володимировича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2023 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 18.05.2021 він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки квартири є відповідач ОСОБА_3 .

Вказав, що будучи законним співвласником квартири, він здійснив спробу увійти у власне приміщення, однак не зміг, оскільки відповідач змінила замки та не надала йому дублікат ключів, а також чинить штучні перешкоди у реалізації позивачем своїх прав щодо належної йому квартири.

Зазначив, що між позивачем та відповідачем неодноразово виникали конфлікти щодо можливості використання спільної квартири та відповідач категорично відмовляється надати позивачу доступ до квартири та можливість використовувати належне йому житлове приміщення, в зв`язку із чим на даний час позивач ОСОБА_2 позбавлений можливості користуватись належною йому власністю, що є неправомірним та порушує його майнові права.

Звернув увагу, що встановлення порядку користування квартирою є важливим для позивача, оскільки дозволить йому здавати в оренду частину належної йому квартири та чітко визначити, яка саме частина квартири є предметом договору оренди і якою частиною квартири орендар матиме право користуватись.

Із вказаних підстав, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом виділення:

-у користування ОСОБА_2 : кімнату площею 11,6 кв. м., лоджію площею 2,8 кв. м.;

-у користування ОСОБА_3 : кімнату площею 9,9 кв. м.;

-залишити у спільному користуванні: кімнату площею 16,0 кв. м., балкон (терасу) площею 3,0 кв. м., кухню площею 8,2 кв. м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню (поєднану) площею 1,0 кв. м., коридор 10,6 кв. м., вбудовану шафу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Борзовець О.В. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.04.2023 року по справі №607/6869/22 та винести нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі. Вважає рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що між апелянтом та відповідачем неодноразово виникали спори та суперечності щодо можливості використання апелянтом своєї власності. відповідач категорично відмовлялась надавати позивачу доступ до квартири та можливість використовувати належне позивачу майно.

Посилається на постанову від 17.02.2016 року в справі № 6-1500цс15, підтриману постановою Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року по справі №363/928/16-ц та від 12.08.2021 року по справі № 644/5579/18, де зазначено, що при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд, і про те, що допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Звертає увагу, що суд неналежно застосував ст. 50 ЖК УРСР, оскільки ця стаття знаходиться у главі 1 ЖК УРСР «Надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду», а отже регламентує порядок саме надання приміщень особам у державному та громадському житловому фонді і не регламентує порядок проживання й користування нерухомим майном, що перебуває у приватній власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача ОСОБА_3 - адвокат Притула О.О. просить залишити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.04.2023 року у справі № 607/6869/22 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Вважає рішення законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу позивача такою, що задоволенню не підлягає

В обґрунтування доводів відзиву посилається на те, що задоволення позовних вимог (що передбачало б виділення у користування відповідача кімнати лише площею 9,9 кв.м.) призвело б до порушення прав відповідача, оскільки вона має право претендувати на виділення їй у користування житлової кімнати (кімнат) площею 18,75 кв.м.

Звертає увагу, що у жодній із справ, які наведено позивачем у приклад, не порушуються права сторін. Оскільки у вказаних справах №6-1500цс15, №363/928/16-ц, №644/5579/18 суди відходили в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним.

Зазначає, що у цій справі сторони мають право претендувати на виділення їм у користування житлової кімнати (кімнат) площею 18,75 кв.м., то задоволення позовних вимог, яке передбачало б виділення у користування відповідача кімнати лише площею 9,9 кв.м., а у користування позивача - 14,4 кв.м. - означало б значне применшення ідеальної частки відповідача (на 8,85 кв.м), і значне перевищення ідеальної частки позивача (на 4,35 кв.м.), що не можна оцінити як незначну різницю в обсягах від відповідності реальних часток ідеальним, тоді як на встановлення іншого порядку користування квартирою позивач не погоджувався.

Представниця відповідача в судовому засіданні не визнала апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Борзовець О.В. у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, проте подали клопотання про розгляд даної справи у їх відсутності.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відмову в задоволенні вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що доводиться свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.05.2021, яке видане державним нотаріусом другої Тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А. (а.с. 11) та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).

відповідач ОСОБА_3 є власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що доводиться Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованою станом 30.11.2022.

Згідно даних технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , остання складається із трьох кімнат житловою площею 37,5 кв.м., з яких: 1-а кімната площею 11,6 кв.м., 2-а кімната площею 9,9 кв.м., 3-а кімната площею 16,0 кв.м. Також, у квартирі наявні допоміжні приміщення, а саме: балкон (тераса) площею 3,0 кв.м., кухня площею 8,2 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м., вбиральня (поєднана) площею 1,0 кв.м., коридор 10,6 кв.м., вбудована шафа (а.с. 12-14).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 96).

Відповідно до копії акту обстеження житлових умов від 12.06.2020 року у квартирі за адресою АДРЕСА_3 , проживає ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5 (а.с. 97-98).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та виділення йому у користування кімнати площею 11,6 кв.м., лоджії площею 2,8 кв.м., а у користування відповідача кімнати площею 9,9 кв.м., призведе до порушення прав відповідача на користування належною їй квартирою, оскільки остання має право претендувати на виділення їй у користування житлової кімнати (кімнат) площею 18.75 кв.м., в той час як сторона позивача не погоджується на встановлення іншого порядку користування квартирою.

Колегія суддів з даним висновком погоджується, оскільки судом взято до уваги фактичні обставинам справи і вірно застосовані норми матеріального права з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Вирішуючи спір щодо заявлених позовних вимог про встановлення порядку суд обґрунтовано виходив з вимог статті 358 ЦК України, проте зважаючи на те, що частки сторін в квартирі АДРЕСА_1 , житлова площа якої становить 37,5 кв.м є рівними, а тому як позивач, так і відповідач мають право претендувати на виділенні їм в користування житлових кімнат (кімнати) площею 18,75 кв.м.

Спірна квартира є трикімнатною і складається з житлових кімнат площею: 16,0 кв.м., 11,6 кв.м., 9,9 кв.м.

Тому, виділивши в користування ОСОБА_2 кімнату площею 11,6 кв.м., а у користування відповідача - кімнати площею 9,9 кв.м. призведе до порушення прав відповідача, оскільки вона має право на виділення їй в користування житлової кімнати площею 18,75 кв.м., в той час як сторона позивача категорично не погоджується на встановлення іншого порядку користування квартирою.

Суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги посилання в апеляційній скарзі на постанови від 17.02.2016 року в справі № 6-1500цс15, підтриману постановою Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року по справі №363/928/16-ц та від 12.08.2021 року по справі № 644/5579/18, оскільки у вказаних справах суди відходили в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у той час як позовні вимоги передбачали б виділення у користування відповідача кімнати лише площею 9,9 кв.м., а у користування позивача - 14,4 кв.м. - що означало б значне применшення ідеальної частки відповідача (на 8,85 кв.м), і значне перевищення ідеальної частки позивача (на 4,35 кв.м.), що не можна оцінити як незначну різницю в обсягах від відповідності реальних часток ідеальним.

Також, судом першої інстанції вірно враховано те, що разом із відповідачем у спірній квартирі проживає та зареєстрована малолітня дитина, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і тому взято до уваги, що при заселенні однієї кімнати особами різної статті, старшими за дев`ять років, крім подружжя, не допускається.

Інші доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Cуд першої інстанції, вирішуючи спір, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, вірно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Борзовця Олександра Володимировича слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на сторони в межах, ними понесених.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний

суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Борзовця Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на сторони в межах, ними понесених.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 липня 2023 року.

Головуюча: Храпак Н. М.

Судді: Дикун С. І.

Гірський Б.О.