Справа №489/604/21
Провадження №2/489/115/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , треті особи - відділ реєстрації громадян Управління державної реєстрації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить суд: визнати протиправними дії відповідачів при поданні заяв на реєстрацію місця проживання у нерухомому майні, яке є предметом іпотеки, а саме у квартирі АДРЕСА_1 та відновити становище, яке існувало до порушення; скасувати рішення органів реєстрації місця проживання щодо реєстрації місця проживання відповідачів у нерухомому майні, яке є предметом іпотеки, а саме у квартирі АДРЕСА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Позивач є іпотеко держателем квартири АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що у спірній квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстровані особи без достатніх правових підстав, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 627, 628 ЦК України, а також зазначає, що згідно п. 2.4.6. Іпотечного договору, Іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях фізичних та юридичних осіб без згоди іпотеко держателя. Після укладення Договору іпотеки органами реєстрації було зареєстровано місце проживання осіб і це всупереч тому, що зазначене нерухоме майно знаходилося під двома обтяженнями (заборона та іпотека) та за відсутності дозволу ТОВ «Кей-Колект» та/або ПАТ «УкрСиббанк», більш того реєструючи неповнолітніх осіб у нерухомому майні, яке є предметом іпотеки, Іпотекодавець спричинив обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотеко держателя. Отже, зареєстрована особа не має достатніх правових підстав для реєстрації у вищезазначеному житловому приміщенні, жодних договорів про надання в користування цього майна із ТОВ «Кей-Колект» не укладалось. Посилаючись на положення ст.ст. 9, 10 Закону України «Про Іпотеку» позивач зазначає, що право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно за згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснювати реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки. Власники квартири (яка знаходиться в іпотеці) вправі зареєструвати у ній своїх рідних або членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків), а також інших осіб при наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, що передбачено ст. 9 Закону України «Про іпотеку». Посилаючись на положення ст. 8 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивач вказує, що власник нерухомого майна, що обтяжено, та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя, чого в даному випадку не відбулося, та під час реєстрації осіб у жилому приміщенні іпотекодержатель своєї згоди на вчинення зазначених дій не надавав.

Від представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Фуртатова К.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що відділ реєстрації громадян управління державної реєстрації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не може бути зазначеним в якості третьої особи. Крім того, зазначає, що позивачем до позовної заяви не додано копію договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Відтак, посилання позивача на договір іпотеки є незаконним та безпідставним. Зазначене свідчить про відсутність достатніх, належних та достовірних доказів для підтвердження зміни іпотекодержателя, а відтак вимоги позивача щодо визнання протиправними дії відповідачів, відновлення становища, яке існувало до порушення та скасувати рішення органів реєстрації місця проживання є незаконними та необґрунтованими. ОСОБА_1 була зареєстрована за спірною адресою до укладення Договору іпотеки від 25.04.2008. Відомостей щодо дати реєстрації інших відповідачів, матеріали справи не містять. Позивач в своєму позові посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 985 від 28.07.2004, якою було затверджено зразки заяв, в тому числі заяви для реєстрації місця проживання, втратила чинність 03.01.2013. Крім того, норми зазначеної постанови не містили обов`язку іпотекодавця зазначати в заяві про реєстрацію відомості щодо договору іпотеки, як зазначає позивач. Хибним в позовній заяві є посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/13448/16, оскільки окружні суди не формують правову позицію, яку в подальшому застосовують суди при здійсненні судочинства.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Фуртатової М.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що відсутність договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , є доказом того, що ТОВ "Кей-Колект" не має законних підстав звертатися до суду із вимогою про скасування реєстрації місця проживання відповідачів у цій квартирі. Позивач в своєму позові посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 985 від 28.07.2004, якою було затверджено зразки заяв, в тому числі заяви для реєстрації місця проживання, втратила чинність 03.01.2013. Крім того, норми зазначеної постанови не містили обов`язку іпотекодавця зазначати в заяві про реєстрацію відомості щодо договору іпотеки, як зазначає позивач. Хибним в позовній заяві є посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/13448/16, оскільки окружні суди не формують правову позицію, яку в подальшому застосовують суди при здійсненні судочинства. Спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , в якому він фактично там проживає. Зазначене свідчить про те, що скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 буде порушенням його права на житло.

Ухвалою суду від 05.02.2021, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 02.03.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.09.2021, надано позивачу п`ятиденний строк усунути недоліки позовної заяви у зв`язку з чим відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14.09.2022, призначено судове засідання в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 19.09.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 12.12.2022, залучено в якості третьої особи Службу у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від адвокатів Фуртатова К.М. та Гусака О.М. надійшли заяви про розгляд справи без їх участі та без участі відповідачів.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

25 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, з метою забезпечення виконання зобов`язань за: Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року (зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих кредитних коштів у сумі 27500,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом - 14,0 % річних, строком до 24 квітня 2018 року) (далі Кредитний договір № 1); Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 (зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих кредитних коштів у сумі 876,72 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом - 16,0 % річних, строком до 24 квітня 2018 року) (далі Кредитний договір № 2).

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю наступне нерухоме майно:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею 27,70 кв. м., яка є власністю ОСОБА_1 на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т.Г. 24.04.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 1219.

За умовами вказаного договору, іпотекодержатель зобов`язався не перешкоджати іпотекодавцям у володінні предметом іпотеки, якщо володіння не порушує умов цього договору та умов Закону України «Про іпотеку». При цьому, іпотекодавець зобов`язався не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя (п.п. 2.2.1., 2.4.6.).

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому відбулось переуступлення прав вимоги за вказаними договором кредиту та договором іпотеки на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011 року та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, що були укладені між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 27-33).

Згідно відомостей з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 28.08.2020 за вих. № 19.03.03-11/4578/20, станом на 27.08.2020 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в тому числі малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Як вбачається з довідок з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській обл., за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання: ОСОБА_1 (з 24 жовтня 2003 року); ОСОБА_3 (з 23 листопада 2016 року); ОСОБА_2 (з 23 листопада 2016 року).

ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 575 ЦК України, Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ст. 586 ЦК України, заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про Іпотеку»).

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В даному випадку малолітня не мала і не має права власності на житло, а набула право користування зазначеним квартирою як член сім`ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно на згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки.

Наведене свідчить, що власник буднику, який знаходиться в іпотеці вправі, відповідно до положень наведеного законодавства, реєструвати в ньому своїх рідних членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків), а також інших осіб при відповідній наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, обов`язок щодо чого передбачений ст. 9 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом.

Згідно зі ст. 8 вказаного Закону, якщо інше не встановлено законом або правочином, на підставі якого виникло обтяження, боржник, у володінні якого знаходиться предмет обтяження, може використовувати його відповідно до цільового призначення, а також отримувати продукцію, плоди і доходи від предмета обтяження. При користуванні предметом обтяження боржник повинен не припускати погіршення його стану та необґрунтованого зменшення вартості понад норми амортизації (зносу).

Абзацом 5 п. 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру", доповненої постановою Кабінету Міністрів України № 481 від 27 травня 2020 року, визначено, що у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна, що знаходиться в обтяженні та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя.

Як вказувалося вище, згідно довідки з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 28.08.2020 за вих. № 19.03.03-11/4578/20, станом на 27.08.2020 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в тому числі малолітньої дитини ОСОБА_3 .

В той же час, згідно п. 2.4.6. Договору іпотеки від 25.04.2008 р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , іпотекодавець зобов`язався не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Даний пункт договору вважається дійсним тільки у випадках, якщо предметом іпотеки за цим договором є житлова нерухомість.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була здійснена після укладення договору іпотеки та без отримання згоди іпотекодержателів (АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»).

Водночас, згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 ст. 33 цього Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Згідно ч.3 ст.33 Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення (припинення) права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм статей 71, 72, 116, 156 ЖК України або статей 405, 406 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом до відповідачів, позивач не зазначив, яким чином його реєстрація в іпотечному майні порушує права чи інтереси ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Обставини, на які посилається позивач, не є передбаченими законом підставами для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Також відсутні підстави для визнання їх таким, що безпідставно набули право користування спірним житлом.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що позивачем не зазначено про наявність будь-яких порушень основного зобов`язання, які б породжували право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і відповідно реєстрація в квартирі неповнолітньої особи створювала б перешкоди позивачу у реалізації його прав. Тому, в даному випадку суд також не вбачає порушенням прав іпотекодержателя наявністю реєстрації місця проживання в іпотечному житлі малолітньої дитини.

Щодо вимог відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з позивача на їх користь витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

На підтвердження надання послуг суду надано: копію ордера на надання правничої допомоги серії ВЕ № 1041051 від 14.06.2021; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Фуртатова К.М. серії МК № 001330; копію ордера на надання правничої допомоги серії ВЕ № 1041363; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Фуртатової М.Ю. серії МК № 901.

В порушення вимог ст. 137 ЦПК України, позивачем не надано належного платіжного документа про сплату за послуги адвоката.

У відзиві на позовну заяві адвокатами зазначено опис робіт, які відповідачі понесли та очікують понести. При цьому стороною не заявлено про те, що докази на підтвердження витрат на правову допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, як то передбачено ч.8 ст. 141 ЦПК України.

З огляду на зазначене, суд відмовляє у стягненні з відповідачів витрат на правничу допомогу.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , треті особи - відділ реєстрації громадян Управління державної реєстрації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», юридична адреса: м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корпус «В», поверх 4, кабінет 402, .

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Треті особи:

відділ реєстрації громадян Управління державної реєстрації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, юридична адреса: м. Миколаїв, пр-т Богоявленський, 1.

Повний текст судового рішення складено «24» квітня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева