Справа № 308/5653/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участі:

секретаря судового засідання Бокотей А.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАКАРПАТМ`ЯСОПРОМСЕРВІС», товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТА БАНК» про визнання недійсним договору

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від представника ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) надійшла позовна заява до товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАКАРПАТМ`ЯСОПРОМСЕРВІС» , місцезнаходження: Закарпатська обл., м.Ужгород, вул.Грушевського, буд.2 (далі відповідач-1), товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТА БАНК» , місцезнаходження: м.Київ, вул.Щорса, буд.36-Б (далі відповідач-2), у якій позивач просить суд:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2020 ( у реєстрі №301), укладений між відповідачем-2 та відповідачем-1 щодо відчуження нерухомого майна: будівлі загальною площею 14193,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (інвентарний номер 308046).

Ухвалою від 11.04.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

24.04.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельні ділянки за кадастровими номерами :21:001:0490, :21:001:0491, :21:001:0492, :21:001:0493, які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .

Заява обґрунтована тим, що, звертаючись із позовом за захистом свого порушеного цивільного інтересу позивач зазначає про те, що нерухомого майна, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу від 05.02.2020 немає (воно знищено), тому відповідач-1 право власності на нього не набував, а відтак не набув і прав на земельні ділянки за кадастровими номерами :21:001:0490, :21:001:0491, :21:001:0492 та :21:001:0493, придбані позивачем.

Так як на даний час спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2020 є чинним, то, ураховуючи презумпцію чинності правочину, у розумінні ЦК України вказаним договором може обґрунтовуватися виникнення у відповідача-1 права власності на будівлі.

Покликаючись на оспорюваний договір відповідач-1 може вживати заходи щодо оформлення права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :21:001:0490, :21:001:0491, :21:001:0492 та :21:001:0493, що може істотно ускладнити ефективний захист цивільних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся із позовом у даній справі, а також вимагатиме від позивача вжиття додаткових заходів для їх відновлення:

Крім того, можливе вжиття заходів відповідачем-1 щодо оформлення права власності на землю, придбану позивачем, на підставі спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2020, суперечитиме принципам правової визначеності та стабільності правовідносин, бо зі спливом строків позовної давності ПАТ «Дельта Банк» (особа від якої вибуло майно) остаточно втратив правову можливість витребувати згадані земельні ділянки.

За таких обставин, на переконання представника позивача, на момент розгляду даної справи є необхідність та юридичні передумови для забезпечення позову у даній справі.

У підготовче засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання без його участі.

У підготовче засідання відповідачі явку уповноважених представників не забезпечили, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подали.

За змістом частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 149 ЦПК України).

Зазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачів (заявників).

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

У зв`язку з цим необхідно, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані у вказаній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини 1 статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони

Таким чином, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявників щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суддя з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Екстраполюючи викладене на фактичні обставини, суд доходить до переконання, що заява представника позивача про вжиття заходів щодо забезпечення позову є обґрунтованою, виходячи з таких міркувань.

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, наполягає на тому, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2020 укладений між відповідачем-2 та відповідачем-1 щодо відчуження нерухомого майна: будівлі загальною площею 14193,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , є недійсним, зважаючи на те, що відповідне майно на момент укладення оспорюваного договору перестало існувати(було знищене) та, як наслідок, не могло бути відчужене.

З обставин справи вбачається, що згадане нерухоме майно було розміщене на земельних ділянках за кадастровими номерами :21:001:0350 та :21:001:0351, власником яких ПАТ «Дельта Банк» (відповідач-2).

У подальшому вказані земельні ділянки вибули із власності відповідача-2 та неодноразово відчужувалися.

При цьому, як стверджується у позовній заяві, один із попередніх власників, а саме ТОВ «МЕСАРІ» - розділив означені 2 земельні ділянки на 4, що призвело до зміни кадастрових номерів.

Таким чином, наразі в натурі існують 4 земельні ділянки земельні ділянки за кадастровими номерами :21:001:0490, :21:001:0491, :21:001:0492, :21:001:0493, які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , власником яких являється позивач (Т.1, а.с.235-250).

Відтак за обставин цієї справи має місце ситуація, за якої позивач придбав земельні ділянки за кадастровими номерами :21:001:0490, :21:001:0491, :21:001:0492, :21:001:0493 на підставі договорів купівлі-продажу від 29.05.2017, тоді як нерухоме майно на згаданих земельних ділянках, яке за твердженнями представника позивача є фізично знищеним, придбав відповідач-1 згідно з оспорюваним договором.

Суд зауважує, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд передбачає, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У контексті наведеного, позивач вважає свій інтерес порушеним.

Суд погоджується із аргументами представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення, оскільки на даний час спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2020 є чинним, та з урахуванням презумпції чинності правочину є підставою для оформлення відповідачем-1 права власності.

Вказане має суттєве значення для захисту інтересу позивача, позаяк впливає на правильність та ефективність способу захисту, який підлягатиме застосуванню.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заяву про вжиття заходів забезпечення позову слід задовольнити повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 149-153, 248-250 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

заяву представника позивача про забезпечення позову задовольнити повністю.

Накласти арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами :21:001:0490, :21:001:0491, :21:001:0492, :21:001:0493, які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя В.Й. Данко