Провадження № 22-ц/801/1027/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 рокуСправа № 127/18448/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури, до якої приєдналося Міністерство внутрішніх справ України, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Борисюк І. Е. від 28 березня 2023 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом Вінницької обласної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, до ОСОБА_1 , Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Казенне науково-виробниче об`єднання «Форт», про визнання недійсними патентів,

встановив:

В серпні 2022 року перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури звернувся в суд з цим позовом, за яким просив:

-визнати недійсними патенти № 108782 «Замикальний механізм пістолета з напіввільним затвором», № НОМЕР_1 «Стріляючий ударниковий механізм пістолета», № НОМЕР_2 «Спусковий механізм пістолета»;

-зобов`язати Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (далі ДП «Український інститут інтелектуальної власності») внести зміни до Державного реєстру України винаходів та корисних моделей щодо визнання недійсними патентів № 108782 «Замикальний механізм пістолета з напаввільним затвором», № 108924 «Стріляючий ударниковий механізм пістолета», № НОМЕР_2 «Спусковий механізм пістолета» та здійснити відповідну публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність».

На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що в ході розслідування кримінального провадження було встановлено створення працівниками відділу головного конструктора Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» (далі КНВО «ФОРТ») в ході виконання ними своїх службових обов`язків з використанням інтелектуальних, матеріальних та технічних ресурсів підприємства, наявного досвіду та знань у вказаній сфері, набутими за роки його діяльності, таких винаходів, як «Стріляючий ударниковий механізм пістолета», «Замикаючий механізм пістолета з напіввільним затвором» та «Спусковий механізм пістолета». Дані винаходи мають усі ознаки службового винаходу. Всупереч чинному законодавству колишнім директором КНВО «ФОРТ» ОСОБА_1 оформлено право інтелектуальної власності на зазначені винаходи на себе особисто.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2023 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Дані відносини виникли з приводу правомірності набуття права інтелектуальної власності відповідачем ОСОБА_1 , а обґрунтування позовних вимог аргументовано встановленими в ході розслідування кримінального провадження обставинами, на підтвердження яких надано суду матеріали, зібрані в ході цього ж кримінального провадження, як доказ у даній цивільній справі. Досудове розслідування кримінального провадження № 0000330 наразі триває, приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками для створення преюдиційного рішення суду для цих правовідносин, для встановлення винних осіб в кримінальному провадженні тощо, а тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вказував, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки з огляду на предмет позову та склад учасників справи спір може бути вирішений виключно у порядку цивільного судочинства. Висновок суду першої інстанції про те, що позов подано з метою забезпечення доказів у кримінальному провадженні не відповідає дійсності, тому що рішення суду в цивільній справі не має преюдиціної сили для встановлення обставин кримінального правопорушення.

До апеляційної скарги прокурора приєдналося Міністерство внутрішніх справ України.

Державна організація «Український інститут інтелектуальної власності та інновацій» (Укрпатент) (далі УКРНОІВІ) та представниця ОСОБА_2 адвокат Старовойтова Д. А. подали відзиви на апеляційну скаргу, за яким просили залишити її без задоволення а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом обставин справи та правовідносин сторін.

Міністерство внутрішніх справ України також подавало відзив на апеляційну скаргу, який за змістом є заявою про приєднання до апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом статті 374 цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) апеляційний суд скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи (стаття 379 ЦПК України).

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції прийшов до висновку, що метою звернення з цим позовом є не захист інтересів держави, а штучне створення доказів для їх подальшого використання у кримінальному провадженні.

З таким висновком погодитись не можна з таких міркувань.

Згідно з пунктом 1 частин першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 256 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (частина перша статті 256 цього Кодексу).

Це правило (установлене частиною першою статті 256 ЦПК України) узгоджується із приписами статті 124 Конституції України, якою закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення насамперед майнового приватного права чи інтересу.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Способи захисту цивільних прав установлені у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 469 ЦК України права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» права на винахід (корисну модель) можуть бути визнані в судовому порядку недійсними повністю або частково у разі:

а) невідповідності запатентованого винаходу (корисної моделі) умовам патентоздатності, що визначені статтею 7 цього Закону;

б) наявності у формулі винаходу (корисної моделі) ознак, яких не було у поданій заявці;

в) порушення вимог частини другої статті 37 цього Закону;

г) державної реєстрації винаходу (корисної моделі) внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

З огляду на зміст цих норм позовна вимога про визнання патенту недійсним (предмет позову) за своєю правовою природою є цивільно правовою вимогою і в залежності від суб`єктного складу сторін повинна розглядатись за правилами цивільного чи господарського судочинства, а тому висновок суду першої інстанції, що така вимога не підлягає вирішенню у порядку будь-якого судочинства є помилковим.

Підставою позову у цивільному процесі називають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Натомість завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (частина друга статті 91 КПК України). Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом (частина друга статті 93 КПК України).

КПК не визначає випадків звільнення сторони обвинувачення від доказування, зокрема на підставі рішення суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили.

Натомість, якщо вирішення цивільного позову, з огляду на його підставу, залежить від доведення вини особи у скоєнні кримінального правопорушення, то в залежності від стадії кримінального процесу суд повинен, не вдаючись в оцінку доказів у кримінальному провадженні, або визнати обставини, на які посилається позивач, недоведеними (у випадку, якщо обвинувальний акт до суду не направлено), або ж в іншому випадку зупинити провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд першої інстанції не оцінив предмет позову у цій справі на відповідність вимогам частини першої статті 2 ЦПК України щодо завдання цивільного судочинства і прийшов до передчасного висновку про те, що справа не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства.

При цьому пославшись у своїй ухвалі на праві висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45), від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (пункт 30), суд першої інстанції не дав оцінки предмету і підставам позову у справі, яка переглядається, на відповідність із предметом і підставами позовів у цих справах.

Конституцією України юрисдикцію судів поширено на будь-який юридичний спір (стаття 124).

Саме цим обумовлено і правило про обов`язок суду при закритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, роз`яснювати заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, установлене у частині першій статті 256 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Наслідком закриття провадження у справі є неможливість повторного звернення до суду з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (частина друга статті 256 ЦПК України).

З огляду на приписи частини першої статті 33 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» засудження особи за вчинення кримінального правопорушення, у наслідок якого було зареєстровано відповідний патент, не є самостійною підставою для визнання патенту недійсним без ухвалення рішення у порядку цивільного (господарського) судочинства, а тому закриття провадження у справі за цим позовом через неможливість її розгляду у порядку будь-якого судочинства є несумісним з установленим статтею 6 Конвенції правом на справедливий суд в аспекті доступу до правосуддя.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури, до якої приєдналося Міністерство внутрішніх справ України, задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

(Повний текст судового рішення виготовлено 23 травня 2023 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко