КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/1458/21
провадження № 22-ц/824/6805/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Лобоцькій В. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Максима Анатолійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року в складі судді Янченка А.В.,

встановив :

02.02.2021 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (далі - АТ «ОГС «Київоблгаз») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що 06.06.2017 позивача було прийнято на посаду провідного інженера з метрології Лабораторії з повірки побутових лічильників газу відділу лабораторних вимірів управління метрології Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз», яке 05.06.2019 перейменовано на АТ «ОГС «Київоблгаз».

З 01.12.2020 до 11.12.2020 ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

11.12.2020 він вийшов на роботу та дізнався, що його було звільнено з роботи, хоча з наказом про звільнення його не ознайомлювали, трудову книжку не видавали. При цьому жодних заяв про звільнення позивач не подавав.

12.12.2020 позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою з проханням допустити його до роботи та провести службове розслідування щодо недопуску його до роботи.

14.12.2020 позивача знову не допустили до роботи, внаслідок чого він був змушений викликати працівників поліції з метою з`ясування причин недопуску.

17.12.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою з проханням повідомити, чи дійсно його було звільнено з роботи, надати інформацію щодо підстав недопуску до роботи.

09.01.2021 на адресу позивача поштовим зв`язком від відповідача надійшов лист, трудова книжка та копія наказу про звільнення.

Наказом № 3655 о/с «Про припинення трудового договору» від 30.11.2020 ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, підстава звільнення - заява ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що жодних заяв про звільнення він нікому не подавав, звільнятися з вказаного вище товариства не збирався. Заяву про звільнення вважав недійсною та підробленою, оскільки зазначену заяву він не подавав та жодних дат в ній не прописував.

Позивач не заперечує, що дійсно писав заяву про звільнення за угодою сторін, проте в ній не зазначав дату, її нікому не подавав, звільнятися найближчим часом не збирався. Написана ним заява зберігалась на його робочому місці і до відділу кадрів відповідача він її не подавав. Хто міг від імені позивача подати вказану заяву і проставити в ній дату позивачу невідомо.

Звертав увагу, що в даній заяві не зазначена дата звільнення, оскільки після речення : «Прошу звільнити мене за угодою сторін з» вказана дата «0.11.2020». Після дати не зазначено норму статті КЗпП України, яка передбачає звільнення за угодою сторін. Дата «0.11.2020» прописана невідомою особою і почерк проставленої дати не його. Також, зазначена заява не містить дати її написання.

Просив витребувати у відповідача оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін з метою подальшого звернення з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи.

За таких обставин ОСОБА_1 просив поновити його на посаді провідного інженера з метрології Лабораторії з повірки побутових лічильників газу відділу лабораторних вимірів управління метрології АТ «ОГС «Київоблгаз» (); стягнути з АТ «ОГС «Київоблгаз» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

28.02.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба М. А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не виконав вимоги суду, починаючи з 02.07.2021 не надав суду оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення. 13.06.2022 відповідач повідомив, що особова справа та оригінал заяви на звільнення ОСОБА_1 були втрачені під час переїзду головного офісу AT «Київоблгаз» 05.05.2022, хоча суд першої інстанції зобов`язав надати оригінал заяви ще 02.07.2021 року.

Відповідно до інформації, викладеної на сайті КНДІСЕ, для проведення судової почеркознавчої експертизи рукописних записів та підписів надаються виключно оригінали документів. В зв`язку з викладеним позивач вирішив не сплачувати 8 683,42 грн за проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки чітко усвідомлював, що по копії документа судову почеркознавчу експертизу не проведуть.

Відповідач не надав суду оригінал заяви про звільнення ОСОБА_1 від 27.11.2020, а отже фактично не надав жодного доказу звільнення позивача з займаної ним посади, оскільки саме оригінал заяви є документом, на підставі якого було здійснено волевиявлення сторін і який міг бути підставою для звільнення за угодою сторін.

З наданої відповідачем копії заяви позивача видно, що послідовність тексту написання і його логічність прописані і звучить так: «Прошу звільнити мене за угодою сторін з» і дата «0.11.2020». При цьому в тексті відсутнє слово рік, а також зазначення частини і статті КЗпП України, на підставі якої позивач просить його звільнити. В григоріанському календарі відсутня дата «0.11.2020», тобто нуль листопада дві тисячі двадцятий рік. Отже слід зробити висновок, що в копії заяви про звільнення ОСОБА_1 відсутня дата звільнення останнього.

Вказує, що розрахунковий листок за листопад 2020 року, на якому міститься напис «З розрахунком ознайомлений та згоден 30.11.2020 року ОСОБА_1 » не є документом, що виражає волевиявлення сторін щодо звільнення з роботи. Цей документ лише засвідчує розрахунок за певну виконану роботу.

Стосовно посилання суду першої інстанції, з приводу того, що скаржником не надано суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що позивач вживав заходи щодо відкликання своєї заяви про звільнення, та ніякої незгоди з цим не виказував, намірів продовжувати роботу не висловлював зазначає, що позивач не знав, що його було звільнено, і в зв`язку з цим неодноразово приходив на роботу для виконання покладених на нього обов`язків.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення відмовлено у задоволенні позову відносно юридичної особи, до якої він позов не подавав.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Скиба М. А. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач пояснив, що заяву про звільнення за угодою сторін без зазначення дати він написав, як і багато інших працівників відповідача, після прийняття його на роботу. Волевиявлення на звільнення з роботи з 30.11.2020 у нього не було, дати в заяві на звільнення проставлені іншою особою, крім цього такої дати, як «0.11.2020» не існує.

Представник АТ «ОГС «Київоблгаз» - адвокат Дмитренко А. А. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначив, що ОСОБА_1 подав заяву на звільнення за угодою сторін 27.11.2020 року. Останнього було звільнено 30.11.2020 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 30.11.2020 ОСОБА_1 прибув на роботу для візування обхідного листа. Підписавши обхідний лист та погодившись з розрахунком про звільнення, ОСОБА_1 прийшов до відділу кадрів, відмовився віддати обхідний лист та ознайомитися з наказом про звільнення, забрати трудову книжку. Останньому було повідомлено, що буде складено акт відмови від отримання трудової книжки. В подальшому трудову книжку йому було надіслано поштою. Наголосив, що після подання заяви від 27.11.2020 про звільнення з 30.11.2020 позивач не ініціював анулювання такої угоди, не надав письмових доказів анулювання заяви про звільнення за угодою сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 червня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду провідного інженера з метрології Лабораторії з повірки побутових лічильників газу відділу лабораторних вимірів управління метрології Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газофікації «Київоблгаз».

Наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» ( код ЄДРПОУ «20578072) від 27 листопада 2020 року №3655 о/с про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з 30 листопада 2020 року з посади провідного інженера з метрології Лабораторії з повірки побутових лічильників газу відділу лабораторних вимірів управління метрології за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підстава звільнення: заява ОСОБА_1 (а.с. 19 т.1).

На тексті вказаного наказу міститься запис: «З наказом ознайомлений ________підпис працівника, «_»_______20____року». Відомостей про те, що ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про звільнення, матеріали справи не містять.

Акт про неможливість ознайомлення працівника з наказом про звільнення в день його видачі з зазначенням причин складено не було.

30.11.2020 складено Акт про те, що 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 , який наказом АТ «Київоблгаз» звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, прибув до відділу кадрів та підбору з персоналу управління з персоналу, де йому було запропоновано отримати трудову книжку, однак останній відмовився її отримати (а.с. 89 т.1).

01.12.2020 ОСОБА_1 надіслано лист з пропозицією прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки (а.с.90 т.1).

З листка непрацездатності, виданого 01.12.2020 вбачається, що ОСОБА_1 з 01.12.2020 по 10.12.2020 включно перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 22 т.1).

11.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомив, що після перебування на лікарняному він вийшов на роботу, проте начальник лабораторії не допустив його до роботи мотивуючи тим, що він звільнений. Зазначив, що з наказом про звільнення його не ознайомлювали, трудову книжку не видавали, заяви про звільнення він не подавав. Просив допустити його до роботи, провести службове розслідування з даного приводу. До заяви додав копію листка непрацездатності (а.с. 22 т.1).

14.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського ВП ГУНП України в Київській області з приводу конфлікту із керівником на місці роботи.

Відповідно до довідки про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_1 ЄО №28755 від 14.12.2020 року, складеної ДОП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області рядовим поліції Романом Фатіфом, в ході проведення перевірки встановлено, що 14.12.2020, близько 08:30 год. заявник прийшов на місце своєї роботи, а саме АТ «Київоблгаз», де останній працює провідним інженером. Прибувши, заявника зустрів керівник підприємства, який вказав, що той вже не працює в АТ «Київоблгаз» та попросив покинути приміщення. З приводу звільнення, заявнику не було повідомлено про звільнення належним чином та не надано трудову книжку (а.с. 48 т.1).

17.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив надати інформацію стосовно того, чи було його звільнено та про підстави недопуску до роботи. В разі звільнення, просив невідкладно направити трудову книжку і наказ про звільнення цінним листом з описок на його адресу (а.с. 29 т.1).

Поштою листом від 29.12.2020 відповідач на адресу позивача надіслав трудову книжку та копію наказу від 27.11.2020 №3655 про припинення трудового договору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач проявив своє волевиявлення щодо звільнення з займаної посади, написавши заяву від 27.11.2020 наступного змісту: «Прошу звільнити мене з роботи за угодою сторін 30.11.2020 року». Видавши наказ 30.11.2020 №3655 про звільнення ОСОБА_1 , відповідач підтвердив згоду на звільнення позивача за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України) з 30 листопада 2020 року. В матеріалах справи міститься розрахунковий листок відповідача за листопад 2020 року, на якому міститься напис: «З розрахунком ознайомлений та згоден 30.11.2020 року ОСОБА_1 » та підпис, що також є свідченням досягнення між сторонами згоди щодо припинення трудових відносин у визначену в заяві дату - 30.11.2020 року. Доказів того, що позивач вживав заходи щодо відкликання своєї заяви про звільнення не надано, як і не надано доказів того, що написання позивачем заяви про звільнення суперечило його волевиявленню та не було добровільним. Заперечення представника позивача про те, що цифра «3» в даті «30.11.2020 року» є не цифрою «3», а буквою «з» суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки не володіє спеціальними знаннями у цій сфері. Призначена у справі судова почеркознавча експертиза не була виконана з підстав не сплати її вартості позивачем.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 4 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за угодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18 (адміністративне провадження №№ К/9901/23043, К/9901/28700/19).

У постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 7 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20), від 4 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20) та від 7 жовтня 2021 року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21) викладено висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України у подібних правовідносинах та зазначено, що незазначення у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

Надана суду копія заяви ОСОБА_1 з зазначенням : « Прошу звільнити мене за угодою сторін з 0.11.2020» не містить конкретної дати звільнення, що свідчить про відсутність волевиявлення працівника про звільнення з 30.11.2020 (а.с. 86 т.1).

Посилання суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 в заяві про звільнення зазначив про своє бажання звільнитись саме з 30.11.2020 року не відповідає змісту наявної в матеріалах справи копії заяви, наданої на підтвердження вказаної обставини.

Та обставина, що ОСОБА_1 не поставив свій підпис в наказі про звільнення в день його видачі, який співпадає з днем, яким датована заява про звільнення, відмовився отримувати в день звільнення трудову книжку, з урахуванням виходу на роботу одразу після закінчення лікарняного, звертався до правоохоронних органів та відповідача з приводу його недопуску до роботи з невідомих для нього причин, не можуть свідчити про його згоду на звільнення за угодою сторін з 30 листопада 2020 року.

Той факт, що 30.11.2020 позивач ознайомився з розрахунковим листком за листопад 2020 року та погодився з ним (а.с. 88 т.1) не може слугувати достатньою підставою для висновку про погодження працівником дати припинення трудового договору за угодою сторін з 30 листопада 2020 року.

Судом встановлено, що 23.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про призначення судової почеркознавчої експертизи на підтвердження своїх доводів в тій частині, що дату «0.11.2020» у заяві про звільнення та дату підпису заяви «27.11.2020» він не писав (а.с. 151 т.1).

В підготовчому судовому засіданні 02.07.2021 судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язано відповідача надати оригінал примірника заяви ОСОБА_1 про звільнення для вирішення питання про призначення у справі експертизи.

21.04.2022 на адресу суду направлено клопотання експертів КНДІСЕ про надання додаткових матеріалів, в тому числі оригіналу досліджуваного документа - заяви про звільнення за згодою сторін від 27.11.2020, оскільки відповідно до п.1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень , затверджених наказом Мін`юсту України від 08.10.1998 №53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів (а.с. 196-198 т.1).

22.04.2022 на адресу суду направлено рахунок КНДІСЕ від 20.04.2022 №761 за проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с.207 т.1).

Ухвалою суду першої інстанції від 16.05.2022 відповідача повторно зобов`язано надати оригінал заяви про звільнення.

13.06.2022 відповідач повідомив суду про неможливість надання вказаної заяви у зв`язку з її втратою під час активних бойових дій на території Київської області, при перевезенні архівних та кадрових документів відповідача.

Відповідно до листа КНДІСЕ від 13.10.2022, станом на 13.10.2022 відомості щодо сплати вартості по експертному провадженню відсутні, а тому ухвала суду про призначення експертизи залишається без виконання (а.с. 2225 т.1).

Разом з тим, не проведення у справі почеркознавчої експертизи з огляду на підстави, з яких ухвала суду була повернута без виконання, могло слугувати підставою для висновку про недоведеність доводів позивача в тій частині, що дата написання заяви про звільнення «27.11.2020», а також дата звільнення « з 0.11.2020» були написані не ним, а іншою особою.

При цьому зазначення в заяві дати звільнення « за угодою сторін з 0.11.2020» не могло слугувати підставою для висновку про доведеність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за угодою сторін саме з 30.11.2020.

Відсутність в заяві ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін узгодженої сторонами дати звільнення працівника свідчить про відсутність волевиявлення позивача на припинення трудового договору на час видачі наказу про звільнення.

Оскільки обставина узгодження між сторонами дати звільнення працівника не доведена, та обставина, що позивач не ініціював анулювання такої угоди правового значення не має.

За відсутності узгодженої сторонами конкретної дати звільнення суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про досягнення сторонами згоди на припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Наведене є підставою для висновку про незаконне звільнення позивача згідно з наказом АТ «ОГС «Київоблгаз» від 27 листопада 2020 року №3655 о/с про припинення трудового договору.

За змістом частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки відповідача №8-295 від грудня 2020 року, заробітна плата відповідача за жовтень 2020 року становила 21 980 грн, за вересень 2020 року - 20 110 грн, всього 42 090 грн (а.с.20 т.1).

Кількість робочих днів у вказаному періоді - 43 дні, середньоденна заробітна плата позивача становить 978 грн 84 коп. ( 42 090 грн / 43 робочих дні).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.12. 2020 року по 16.05.2023 (день ухвалення судового рішення), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 600 028, 92 грн (613 робочих дні * 978 грн 84 коп.), з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову та апеляційної скарги на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та враховуючи, що позивачем пред`явлено, а судом задоволено одну вимогу немайнового характеру та вимогу майнового характеру , тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 17 270,70 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби Максима Анатолійовича задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з метрології Лабораторії з повірки побутових лічильників газу відділу лабораторних вимірів управління метрології Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» ().

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2020 року по 16 травня 2023 року в розмірі 600 028,92 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» в дохід держави судовий збір в сумі 17 270,70 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк