Справа № 702/289/22
Провадження № 22-ц/801/1278/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 рокуСправа № 702/289/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛатАгроІнвест»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛатАгроІнвест" про розірвання договору оренди землі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2023 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Олексієнка О.Ю., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛатАгроІнвест" про розірвання договору оренди землі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , який за життя склав заповіт на позивача. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина.

Позивач прийняв спадщину, зокрема, на земельну ділянку площею 2,2286 га. кадастровий номер :01:000:0131, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 лютого 2018 року № 144, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н.А. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 лютого 2018 року.

У березні 2022 року сестра позивача знайшла договір оренди та додаткові угоди до нього, що укладав за життя покійний батько, а саме:

Договір оренди землі віл 26 січня 2007 року, що укладений між покійним батьком ОСОБА_2 та ТОВ «ЛатАгроІнвест». Договір зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Іллінецькому районі за №23 від 24 березня 2008 року;

Додаткова угода до договору оренди землі від 26 січня 2007 року, що укладена між покійним батьком ОСОБА_2 та ТОВ «ЛатАгроІнвест» від 01 лютого 2015 року цією угодою договір було продовжено до 24 березня 2023 року.

Додаткова угода до договору оренди землі від 26 січня 2007 року, що укладена між покійним батьком ОСОБА_2 та ТОВ «ЛатАгроІнвест» від 24 березня 2016 року - цією угодою договір було продовжено до 24 березня 2028 року.

Пунктом 12.5 спірного договору оренди землі визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи (орендаря) є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Вважає, що сторони при укладанні договору домовилися, що підставою для розірвання договору є перехід права власності на землю до іншої особи.

Враховуючи вказане та не бажаючи мати договірних відносин із відповідачем з приводу належної йому земельної ділянки, ОСОБА_1 звертався до відповідача з вимогою звільнити належну йому земельну ділянку, так як має намір обробляти її самостійно, проте будь-якої відповіді не отримав, про що свідчить повідомлення Орендодавця від 01 квітня 2022 року про дострокове розірвання договору оренди землі, яке було надіслано цінним листом, про що свідчить опис цінного листа та службовий чек накладна № 70 від 18 квітня 2022 року.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому він просив розірвати договір оренди землі, укладений 26 січня 2007 року в селі Паріївка між орендодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ТОВ «ЛатАгроІнвест», що зареєстрований у Відділі Держкомзему у Іллінецькому районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 березня 2008 року за № 76.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2023 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛатАгроІнвест" про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області мотивоване тим, що дії позивача, який отримував орендну плату згідно умов оспорюваного договору оренди землі протягом 4 років, чим фактично прийняв всі умови вказаного договору, а згодом пред`явив позов про розірвання договору оренди землі від 26 січня 2007 року, суперечить його попередній поведінці (отримання орендної плати протягом 4 років) і є недобросовісною.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника, суд прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Звертає увагу на те, що спірним договором оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Вказаний пункт договору ніким не оспорювався й у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому наявні підстави для розірвання оспорюваного договору.

12 червня 2023 року від представника відповідача ТОВ «ЛатАгроІнвест» адвоката Забродець С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в ній вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Додатково вказав, що формулювання пункту 12.5 Договору, викладене із застосуванням сполучника «або», передбачає для нового власника земельної ділянки (Позивача) можливість вибору лише одного з двох варіантів, а саме вимагати «зміни умов» чи «розірвання» Договору.

На початку лютого 2018 року позивач повідомив про перехід до нього права власності на земельну ділянку відповідача, а також надав копії правовстановлюючих документів на земельну ділянку, копію свого паспорта та РНОКПП, номер карткового рахунку для перерахування орендної плати, внаслідок чого позивач отримував орендну плату у грошовій формі за 2017-2021 роки включно.

Вважає, що конклюдентні дії позивача, які полягали в отриманні орендної плати протягом чотирьох років поспіль, вказують на відсутність наміру у позивача реалізувати своє право на зміну умов або на розірвання Договору саме у зв`язку із зміною власника земельної ділянки та свідчать про прийняття ним всіх умов Договору й бажання виконувати його у подальшому. Отже, систематичне виконання новим власником землі умов Договору, прийняття з 2018 по 2021 рік орендної плати без будь-яких зауважень, унеможливлюють у подальшому пред`явлення позивачем вимоги про розірвання Договору на підставі п.12.5.

Крім того, вважає, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав, про що також заявляв і в суді попередньої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 26 січня 2007 року між покійним ОСОБА_2 та ТОВ «ЛатАгроІнвест» укладений Договір оренди землі. Договір зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Іллінецькому районі за №23 від 24 березня 2008 року. Предметом договору є земельна ділянка площею 2,2286 га. кадастровий номер :01:000:0131 (а.с. 12-13).

У п. 12.5 Договору зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 13).

Додатковою угодою до договору оренди землі від 26 січня 2007 року, що укладена між покійним батьком ОСОБА_2 та ТОВ «ЛатАгроІнвест» від 01 лютого 2015 року, договір оренди землі продовжено до 24 березня 2023 року (а.с. 14).

Додатковою угодою до договору оренди землі від 26 січня 2007 року, що укладена між покійним ОСОБА_2 та ТОВ «ЛатАгроІнвесі» від 24 березня 2016 року договір оренди землі продовжено до 24 березня 2028 року (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 9).

Після смерті останнього позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину на земельну ділянку згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 лютого 2018 року № 144, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н.А. та відповідно внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 лютого 2018 року (а.с. 10).

ТОВ «ЛатАгроІнвесі» сплачувало орендну плату ОСОБА_1 , шляхом переведення грошових коштів на його особистий банківський рахунок, а саме 21 лютого 2018 року за 2017 рік, 28 вересня 2018 року, 31 липня 2019 року за 2019 рік, 10 липня 2020 року за 2020 рік, 06 травня 2021 року за 2021 рік, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 57-61).

18 квітня 2022 року ОСОБА_1 направив на адресу ТОВ «ЛатАгроІнвест» лист повідомлення орендодавця в якому просив розірвати договір оренди землі на підставі п. 12.5 оспорюваного договору (а.с. 16-17), який залишений останнім без відповіді.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 1 ЗУ «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частинами 3 та 4 ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказала, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, у п. 12.5 оспорюваного договору оренди землі від 26 січня 2007 року визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи (орендаря) є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 12-13).

Отже, наведеними умовами договору передбачена можливість його розірвання на вимогу однієї із сторін та визначенні підстави для такого розірвання, без необхідності встановлення будь-яких інших передумов, зокрема істотного порушення договору. Положення п. 12.5 договору були погоджені сторонами на власний розсуд, не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, не змінені та не визнані недійсними, а тому є обов`язковими для виконання сторонами правочину.

Крім того, в п. 12.5 договору оренди землі відсутні будь-які застереження щодо підстав переходу права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а тому з урахуванням положень ч. 4 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі», цей пункт застосовується і у випадку переходу права власності на землю до іншої особи. Позивач є новим власником земельної ділянки, а перехід права власності на земельну ділянку відбувся у відповідності до вимог чинного законодавства.

Тому, оскільки спірним договором оренди землі не визначено умов за яких саме, згідно п. 12.5, може бути розірвано договір, а за яких не може бути розірвано, тому колегія суддів дійшла висновку, що у зв`язку із настанням відповідно події сторони вправі на власний вибір змінити або розірвати такий договір.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 375/278/20 (провадження № 61-3449св21), постанові Верховного Суду від 10 лютого 2022 року у справі № 550/1061/19-ц (провадження № 61-566св21).

З огляду на викладене, встановивши, що змінився власник орендованої земельної ділянки, і ця обставина передбачена умовами договору оренди, як підстава, зокрема, для його розірвання, при цьому орендодавець наполягає на розірванні договору, а орендар ухиляється від такого розірвання, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для розірвання спірного договору оренди землі.

Відтак, висновок суду попередньої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, з підстав суперечності дій позивача його попередній поведінці є помилковим.

Водночас, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що 30 серпня 2022 року від відповідача до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнім було заявлено вимогу про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суть позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність і стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 6.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2020 року в справі № 920/418/19 (провадження № 12-38гс20) зазначено, що реалізація позивачем належного йому права вимагати в судовому порядку розірвання договору оренди землі залежить від настання чи ненастання обставин, які зумовлюють виникнення такого права в силу положення договору чи вказівки закону, і пов`язується з моментом виникнення таких обставин. Що ж до питання про наявність чи відсутність підстав для захисту права позивача у спірних правовідносинах, то вони пов`язані з існуванням чи відсутністю тих обставин, які мають наслідком зміну чи припинення відповідних договірних відносин у судовому порядку.

Так, пункт 12.5 договору оренди землі зумовлює виникнення у ОСОБА_1 права на розірвання договору оренди землі з моменту зміни власника земельної ділянки (набуття іншою особою права власності на неї).

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір оренди укладено 26 січня 2007 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2

08 лютого 2018 року позивача отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

Із зазначеним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 17 червня 2022 року, тобто зі спливом трирічного строку.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивач після смерті батька не заперечував проти користування відповідачем земельною ділянкою, отримував орендну плату та своїми діями підтвердив свою згоду на користування земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Так, покликання позивача на те, що про оспорюваний договір та додаткові угоди він дізнався лише у березні 2022 року, після того, як їх знайшла його сестра, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 в період часу із 08 лютого 2018 року (дата отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом) і до 21 лютого 2018 року (отримання першої виплати орендної плати) вчинив певні дії (звертався до відповідача та повідомив, що він є новим власником земельної ділянки з наданням відповідних реквізитів карткового рахунку) для отримання ним орендної плати, зокрема, на його картковий рахунок, за користування відповідачем земельної ділянки після смерті батька ОСОБА_2 .

Вказане свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 беззаперечно був обізнаний про існування договірних відносин щодо використання ТОВ «ЛатАгроІнвест» належної йому в порядку спадкування земельної ділянки саме починаючи із 08 лютого 2018 року (дата отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом).

Крім того, у постанові від 22 липня 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18) Верховний Суд зазначив, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Отримавши вказану земельну ділянку у власність, позивач, як добрий господар, повинен був діяти відповідально та дізнатись про умови оренди вказаної земельної ділянки, в тому числі, і про пункт 12.5 спірного договору оренди землі, зокрема, з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 402/142/18 (провадження № 61-1985св19).

З огляду на викладені обставини, оскільки позивач 08 лютого 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, тому з цього часу він міг довідатися про оспорюваний договір та його умови, проте з позовом до суду до відповідача про розірвання договору оренди землі звернувся лише 01 червня 2022 року, за допомогою засобів поштового зв`язку (а.с. 19), тобто, через 4 роки, 3 місяці і 25 днів, зокрема, з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, що є підставою для відмови в позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України.

Належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, про підстави зупинення чи/або переривання позовної давності, визначених статтями 263, 264 ЦК України, матеріали справи не містять, як і не надано таких до суду попередньої та/або апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне, у відповідності до ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину даного рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

М.М. Якименко