Справа № 139/265/23
Провадження № 22-ц/801/1481/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 рокуСправа № 139/265/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Берегового О. Ю.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) Фермерське господарство «Інтер Агро»

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Зернофарт»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Інтер Агро» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Тучинської Н. В. в смт Муровані Курилівці Вінницької області,дата складання повного рішення відповідає даті його прийняття,

в с т а н о в и в:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Фермерського господарства «Інтер Агро», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0022, яку на підставі Договору оренди від 20 січня 2017 року він передав відповідачеві, термін оренди 10 років.

Як вбачається із умов договору оренди від 20 січня 2017 року розмір орендної плати за рік становить 5% від нормативної грошової оцінки, без визначення грошового еквіваленту.

На думку позивача, вказаний договір оренди землі не містить істотної умови договору, передбаченої ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме орендної плати із зазначенням її розміру, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 20 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Інтер Агро» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,4421 га, кадастровий номер :05:001:0022, на підставі якого зареєстровано інше речове право (право оренди) за Фермерським господарством «Інтер Агро» () 23 січня 2017 року, номер запису про інше речове право 18847427.

Стягнуто з Фермерського господарства «Інтер Агро» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки розмір орендної плати визначений у відсотковому значенні від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки у Договорі не зазначена, орендар ФГ «Інтер Агро» щороку сплачує позивачу орендну плату різного розміру, отже суд виснував, що така істотна умова Договору як розмір орендної плати сторонами не визначена та не узгоджена.

Відсутність в змісті оспорюваного Договору істотних умов порушує права власника земельної ділянки на отримання орендної плати та є безумовною підставою для визнання недійсним Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року.

Не погодившись із таким рішенням суду, відповідач Фермерське господарство «Інтер Агро» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить скасувати рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладаючи договір оренди землі з ФГ «Інтер Агро», позивач ОСОБА_1 вчинив дії, які відповідають його вільному волевиявленню та спрямовані на виникнення взаємних прав і обов`язків в орендодавця та орендаря. Позивач не довів, що договір оренди землі від 20 січня 2017 року належним чином не виконується відповідачем, крім цього позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував наявність порушення його прав, як орендодавця, він щороку отримував орендну плату навіть в більшому розмірі ніж передбачено в Договорі.

26.червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий представником ОСОБА_1 адвокатом Спесивцевим В. В., в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підтверджена належними засобами доказування, а рішення суду ухвалене на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, що згідно частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

-ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4421 га, кадастровий номер :05:001:0022, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с.11) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18 20)

20 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ФГ «Інтер Агро» укладено Договір оренди (а.с. 12-16) належної позивачеві земельної ділянки. Термін оренди 10 років. Відповідно до пункту 4.1 Договору оренди встановлено, що розмір орендної плати у рік становить 5% від нормативної грошової оцінки.

-23 січня 2017 року на підставі цього Договору оренди зареєстровано право оренди за ТФГ «ІНТЕР АГРО», індексний номер 33699260, а 10.07.2021 року зареєстровано договір суборенди, суборендар ТОВ «ЗЕРНОФАТ», індексний номер запису 59293217 (а.с.19).

-Відповідно до інформації, що міститься у витязі № НВ-022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29.12.2022, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0022 становить 34 718 гривні 93 копійок (а.с.17).

Між сторонами виник спір з приводу недійсності Договору оренди земельної ділянки.

Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Законом, який регулює правовідносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є:

-об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

-строк дії договору оренди;

-орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в оспорюваному договорі оренди від 20 січня 2017 року, відсутні істотні умови (розмір орендної плати), що порушує права власника земельної ділянки на отримання орендної плати та є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом, у пункті 4.1 Договору оренди сторони погодили, що орендна плата грошовій формі готівкою через касу Орендаря з письмовим підтвердженням Орендодавцем факту одержання готівки в день її одержання. Розмір орендної плати у рік становить 5 % від нормативно-грошової оцінки. В пункті 2.2 цього договору зазначено, що НГО землі становить 62 871, 76 грн, яка щороку підлягає індексації на офіційно повідомлений коефіцієнт індексації за поточний рік.

Позивачем до позову було додано Витяг № НВ-022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29 грудня 2022 року, в якому зазначено, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0022 становить 34 718,93 грн (а.с.17).

Відтак 5% від НГО землі в 2022 році становило 1 7141, 18 грн, а від НГО, яка зазначена в Договорі, - 3 143,59 грн ( 62 871,76 х 5%).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з 2017 року по 2020 рік отримував від відповідача орендну плату у розмірі 6 500 грн, у 2021 році 7 300 грн, у 2022 році 7 800 грн.

Представник ФГ «Інтер Агро» в апеляційній скарзі вказує, що відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, з 2016 року по 2022 рік, тобто в період дії договору оренди коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі становив 1, а відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної служби статистики України, індекс інфляції становив: 2016 рік 112,4%; 2017 рік 113,7%; 2018 рік 109,8%; 2019 рік 104,1%; 2020 рік 105%; 2021 рік 110%; 2022 рік 126,6 %.

Відтак очевидним є те, що розмір фактично отриманої позивачем орендної плати перевищує розмір, визначений договором, проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку, що позивач через нечітке формулювання розміру орендної плати не отримав те, на що розраховував.

З огляду на зазначене, апеляційний суд виснує, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно того, що при нарахуванні та виплаті орендної плати позивачці ФГ «Інтер Агро» було враховано коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі та індекс інфляції, а відтак не вбачається порушення прав позивачки як орендодавця.

Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.

Так, у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, які визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі», оспорюваний договір укладений в письмовий формі, підписаний сторонами, зареєстрований у встановленому законом порядку, що не заперечується сторонами та зважаючи на те, що позивачка отримувала орендну плату у розмірі, більшому, за встановлену договором оренди, та не обґрунтувала, яким чином порушуються її права як орендодавця, в чому полягають ці порушення, колегія суддів вважає, що відсутні передбачені ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання договору оренди землі недійсним, а тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволення позовних вимог.

Відсутність розміру нормативної грошової оцінки землі в договорі оренди землі не може бути підставою для визнання вказаних договорів недійсними, оскільки нормативна грошова оцінка обчислюється відповідно до встановлених норм та правил і проводиться уповноваженими на це органами. За викладених обставин не зазначення нормативної грошової оцінки не порушує права позивача.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 747/51/22.

Покликання у рішенні першої інстанції на певні правові висновки Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки у справах, що розглядалися судом касаційної інстанції, спірні правовідносини виникли за інших фактичних обставин.

Так, зокрема, у справі № 618/1078/19-ц Верховний Суд зробив висновок, що орендар не виконав обов`язок зі сплати орендної плати з урахуванням її індексації, тобто допустив істотне порушення умов договору, то суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Гиренко А. І.», дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині. Відповідач здійснював нарахування орендної плати без урахування індексу інфляції, як це передбачено пунктом 10 договору та вимогами законодавства, оскільки виплата орендної плати у меншому розмірі ніж передбачено законом і договором, є підставою для його розірвання у зв`язку із його систематичним невиконанням.

У справі № 282/180/20 мова йшла про те, що у пункті 4.1 додаткових угод від 12 лютого 2019 року розмір орендної плати з прив`язкою до «понад 3%» є незрозумілим та не чітко визначеним, оскільки сторони не зазначили конкретний відсоток. Тобто із вказаних положень угоди неможливо визначити суму орендної плати, щодо якої сторони досягли згоди, що свідчить про невідповідність угоди вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі».

У справі № 293/1012/16-ц спірні правовідносини виникли у зв`язку із сплатою орендної плати не у повному розмірі без урахування індексації при виплаті орендної плати.

Окрім того, апеляційний суд зазначає і про важливість врахування принципу добросовісності та послідовності дій і поведінки в цивільних правовідносинах.

Верховний суд неодноразово акцентував увагу на врахуванні при вирішенні спорів добросовісності учасника цивільних правовідносин. Так, наприклад, у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 квітня 2023 року у справі № 910/5172/19, постановах Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц14 грудня 2022 по справі №126/2200/20, постанові Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, У постанові Великої палати ВС від 01.02.2022 року у справі № 910/5179/20 та багатьох інших, в яких Верховний Суд зазначав, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

В справі що розглядається позивач ОСОБА_1 впродовж п`яти років отримував орендну плату від орендаря, у розмірі, більшому ніж було обумовлено при укладенні договору оренди, а за спливом такого тривалого часу звернувся із позовом про визнання недійсним договору через відсутність, на його думку, істотної обставини договору, тобто обставини, яка існувала з 2017 року, тобто з моменту підписання договору, що апеляційний суд розцінює як недобросовісність та нечесну ділову поведінку.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач належними доказами не довів порушення його прав з підстав відсутності у договорі оренди землі від 20 січня 2017 року істотних умов, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», тому доводи апеляційної скарги ФГ «Інтер Агро» заслуговують на увагу та є підставними, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що постановлене без повного з`ясування фактичних обставин, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Відтак апеляційний суд виснує, що по справі слід ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з принципу пропорційності (ст. 141 ЦПК України), з урахуванням того, що позов до задоволення не підлягає, то судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 , слід залишити за ним, а судові витрати відповідача ФГ «Інтер Агро» у виді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610,41 грн слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Інтер Агро» задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Інтер Агро», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Інтер Агро» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,41 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає с. Роздолівка Могилів-Подільський район Вінницька область, п.і. 23406.

Відповідач Фермерське господарство "Інтер Агро", юридична адреса: 23400, смт Муровані Курилівці Вінницької області, вул. Комарова, 31, .

Третя особа ТОВ «Зернофарт», місце знаходження юридичної особи: м. Вінниця, вул. Архітектора Артинова, буд. 6, офіс 15, 16, .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

О. Ю. Береговий