ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5042/22

Провадження № 22-ц/4820/1001/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Департаменту патрульної поліції Мельник-Кірієнко А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/5042/22 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Департаменту патрульної поліції на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2023 року (суддя Салоїд Н.М., повне судове рішення складено 18 березня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що 14.12.2020 до будинку по АДРЕСА_1 , якого належить йому на праві власності, у змові із іншим співвласником цього будинку ОСОБА_2 проникли працівники патрульної поліції і в результаті катування нанесли йому тілесні ушкодження та примусово доставили до Зарічанського відділу поліції. Працівники патрульної поліції, як на підставу свого перебування на території домоволодіння зазначали, що перебування позивача на цій території є незаконним у зв`язку із відсутністю у нього рішення про розірвання шлюбу із співвласником ОСОБА_2 . На думку ОСОБА_1 , такі дії вищевказаних осіб мають на меті позбавити його права приватної власності на майно, тоді як рішенням суду у справі №686/21675/19 зобов`язано вселити позивача до будинку по АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод і це рішення не виконано.

ОСОБА_1 посилається на те, що працівники поліції діяли всупереч вимогам Закону України «Про національну поліцію», без попередження застосували до нього фізичну силу, нанесли тілесні ушкодження та завдали матеріальної шкоди, пошкодивши пуховик вартістю 8170 грн та автомобіль: вартість шкоди 7250 грн і 17.12.2020 відносно працівників патрульної поліції внесено записи до ЄРДР.

Також, позивач зазначає, що цими незаконними діями працівників патрульної поліції йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у порушенні його звичних життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, доводити в суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення, а також йому завдано страждань внаслідок фізичного та психологічного впливу, відвідування лікарів, проведення обстежень, лікування завданих травм, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок та бажань, погіршені відносин з оточуючими людьми, депресивного стану. На думку позивача, такими діями працівники патрульної поліції порушили його конституційне право на недоторканість житла та забороною ним користуватися.

Таким чином, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, патрульної поліції, служби 102, матеріальну шкоду в розмірі 15440 грн та моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року замінено неналежного відповідача Департамент патрульної поліції України в Хмельницькій області належним відповідачем Департаментом патрульної поліції.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 в частині відмови у позовних вимогах та Департамент патрульної поліції в частині задоволених позовних вимог, подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що 14.12.2020 працівники поліції та ОСОБА_2 приїхали до будинку, співвласником якого є позивач, з метою розгляду звернення іншого співвласника, проте діяли всупереч вимогам ч. 3 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію»: не повідомили причини приїзду, не вияснили, чи змінені замки у хвіртці будинку, чи має змогу ОСОБА_2 потрапити до свого помешкання, натомість почали вимагати рішення суду про розірвання шлюбу, якого не існує і застосували до ОСОБА_1 фізичну силу, поваливши його на землю та одягли наручники і в подальшому склали протокол про адміністративне правопорушення та протокол про адміністративне затримання.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення в оскаржуваній частині було взято до уваги лише постанову у справі №686/926/21, що стало підставою для часткового задоволення позову і стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. Однак, судом не досліджено та не дано оцінку такими доказам, як відеозапису з нагрудних камер працівників патрульної поліції, травмкартці, постанові слідчого ДБР про закриття кримінального провадження та не дано оцінці незаконному застосуванню відносно позивача спецзасобів, незаконному затриманню та позбавлення його свободи. А тому визначений міськрайонним судом розмір моральної школи не відповідає вимогам розумності.

Поміж того, ОСОБА_1 зазначає, що судом були дослідженні фото пошкодженого автомобіля позивача, акт здачі-приймання робіт щодо фарбування переднього капота автомобіля на суму 7250 грн, пошкоджений пуховик вартістю 8170 грн, однак вказане залишилося без судової оцінки та без спростування.

Апелянт вважає, що незаконні дії працівників патрульної поліції завдали йому значних душевних і фізичних страждань, принизили його гідність перед сусідами, він пережив сильний емоційний психологічний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи перед суспільством, друзями, рідними. ОСОБА_1 вказує, що в нього було відчуття тривоги, що негативно виплинуло на його здоров`я, його було принижено в міському травмпункті, де двоє працівників патрульної поліції систематично знаходились з ним під час надання медичної допомоги. Незаконність дій правоохоронців, їх зневажливе ставлення, ігнорування його пояснень призвело до появи у позивача почуття злості, ненависті, образи та похитнуло довіру до правоохоронних органів держави в цілому.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі, що подана Департаментом патрульної поліції, представник зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вважаючи, що затримання було незаконним через закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП.

Так, виходячи зі змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області по справі 686/926/21 від 10.03.2021 є доказом лише того, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП виключно через те, що подія нецензурного спілкування ОСОБА_1 відбувалась не у громадському місці. А тому таке судове рішення не може бути преюдиційним фактом начебто незаконного затримання.

Також, апелянт посилається на те, що сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є доказом заподіяння моральної шкоди позивачу, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.06.2018 по справі №640/17380/16. Крім того, апелянт вказує, що з огляду на те, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів неправомірності дій поліцейських під час складання протоколу та затримання, слід дійти висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявні в матеріалах справи медичні довідки та травмкартка не мають відношення до справи, а остання взагалі є нечитабельною; такі матеріали не доводять причинно-наслідкового зв`язку між затриманням, що мало місце 14.12.2020 та начебто завданою моральною шкодою позивачу. Інших доказів, що могли б свідчити про завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, а позивачем не надано.

Таким чином, Департамент патрульної поліції просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та відмовити в задоволені цієї позовної вимоги в повному обсязі.

Відзиви від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 04 травня 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2023 року визнано неподаною та повернуто апелянту.

Позивач ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав у ній наведених та заперечив проти задоволення апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції.

Представник Департаменту патрульної поліції Мельник-Кірієнко А.П. підтримала апеляційну скаргу, подану Департаментом з підстав у ній наведених та заперечила проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Представник ГУ ДКС України в Хмельницькій області до суду не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи Управління повідомлене належним чином, про причини неявки представника суд не повідомило.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи частково позов та стягуючи з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань та визначив з врахуванням вимог розумності, виваженості й справедливості розмір моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, міськрайонний суд виходив із недоведеності ОСОБА_1 усіх складових делікту: наявність шкоди (пошкодження зимової куртки та автомобіля), її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівників поліції із заподіяною шкодою.

Колегія суддів погоджується із мотивацією та висновками суду першої інстанції, проте міськрайонним судом не враховано, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають саме стягненню з Державного бюджету України без зазначення відомостей про суб`єкта виконання судового рішення.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать частина будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 19.11.2011 (а.с. 81 зворот).

Як вбачається із вимог державного виконавця від 01.10.2021, 23.03.2021, 17.02.2021, постанови про накладення штрафу від 05.03.2021 та постанови про відновлення виконавчого провадження від 23.12.2020 у ВП 61716659, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо примусового виконання виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі №686/21675/19, виданого 31.03.2020 про вселення ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.10, 11, 12, 13, 14).

14 грудня 2020 року поліцейським взводу №2 роти №4 БУПП в Хмельницькій області молодшим лейтенантом поліції Хімічем С.Ю. складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення серії АА №193333, згідно якого ОСОБА_1 інкриміновано те, що він, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , висловлювався на адресу поліцейського ОСОБА_3 нецензурною лайкою, чим порушував громадський порядок і спокій громадян (а.с. 31).

Також, 14 грудня 2020 року інспектором взводу №2 роти №4 БУПП в Хмельницькій області лейтенантом поліції Чемецем Д.М. складено протокол №124078 про адміністративне затримання ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП та доставлення останнього у службове приміщення ЗВП, кімната прийму громадян, АДРЕСА_2 (а.с.30).

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 10 березня 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (а.с.16).

17 грудня 2020 року Територіальним управлінням ДБР у м. Хмельницькому в ЄРДР внесено відомості по заяві ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 365 КК України: працівники Зарічанського ВП ГУНП в Хмельницькій області, перевищуючи службові повноваження, 14 грудня 2020 спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_1 (кримінальне провадження №0001350) (а.с.28).

27 лютого 2022 року старшим слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Хмельницькому) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому винесено постанову про закриття кримінального провадження №0001350 (а.с.134-137).

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задоволено. Скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Хмельницькому) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому від 27.02.2022 про закриття кримінального провадження №0001350 від 17.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України (а.с.131-133).

В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди (пошкодження майна: пуховика і автомобіля BMW 520) ОСОБА_1 покликався на те, що протиправними діями працівників патрульної поліції при їх проникненні до приватної власності позивача, останньому були нанесені тілесні ушкодження, застосовувалося катування, незаконне затримання, доставлення до Зарічанського ВП ГУНП в Хмельницькій області і складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП. В подальшому провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Так, згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В силу положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 1167 ЦК України.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст.76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані учасникам справи письмові докази, а саме: копії вимог державного виконавця від 01.10.2021, 23.03.2021, 17.02.2021; копії постанови про накладення штрафу від 05.03.2021; копію постанови про відновлення виконавчого провадження від 23.12.2020; копію акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 15.04.2021; копію постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.03.2021; копію медичної документації; копії витягів з ЄРДР від 17.12.2020, від 02.09.2022; копії протоколів про адміністративне затримання та про адміністративне правопорушення від 14.12.2020; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 ; копію витягу з ІПНП «Армор»; копію пояснень ОСОБА_2 ; копію технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; копію витягу про державну реєстрацію прав; відеозапис події, що сталася 14.12.2020 та врахувавши обставини, що встановлені судовими рішеннями Хмельницького міськрайонного суду від 10.03.2021 у адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП та від 17.10.2022 за скаргою ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, в їх сукупності та співставленні, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин і норми права, що підлягали застосуванню до цих правовідносин, правильно встановив підстави, розмір та порядок відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1 і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову в частині стягнення матеріальної шкоди та про наявність законних підстав для часткового задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

І з огляду на наведене, безпідставними є посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про ненадання судом першої інстанції оцінки вище перерахованим доказам.

А доводи апелянта про не зазначення цих письмових доказів в повному переліку та не відображення їх оцінки у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення заслуговують на увагу, однак не є підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині, адже ці докази не підтверджують усіх складових деліктних правовідносин: наявності майнової шкоди, її розміру та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою винних осіб.

Також, колегія суддів погоджується із розміром стягнутої моральної шкоди, оскільки міськрайонний суд, з`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а саме: обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 10 000 грн.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність судового рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди в повному обсязі є голослівними.

Оцінюючи аргументи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції про те, що сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 щодо притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, не є доказом нібито незаконного затримання та не є доказом заподіяння йому моральної шкоди, судова колегія вважає їх неспроможними.

Адже здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому було закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади.

Такий висновок міститься у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 10 січня 2019 року в справі №532/1243/16-ц (провадження №61-34251св18), від 26 лютого 2020 року в справі №142/143/17 (провадження №61-5739св19).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції про те, що позивачем не доведено неправомірності дій посадових осіб патрульної поліції та наявності підстав для застосування ст. ст. 1174, 1176 ЦК України до цих правовідносин, з огляду на таке.

Так, постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст.173 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Як слідує із описової частини зазначеної постанови ОСОБА_1 інкримінувалося те, що він 14 грудня 2020 року о 09 год 23 хв, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейського Зозуляка Б.В., чим порушував громадський порядок і спокій громадян.

Закриваючи провадження у цій справі відносно ОСОБА_1 , суд виходив з того, що наявні в матеріалах справи письмові пояснення ОСОБА_2 про висловлювання ОСОБА_1 нецензурною лайкою на її та поліцейських адресу, за відсутності доказів наявності у ОСОБА_1 при цьому хуліганського мотиву, не свідчать про вчинення дрібного хуліганства. І протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи, в якому фактично формулюється обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення.

Згідно норм глав 19-21 КУпАП притягнення особи до адміністративної відповідальності розпочинається зі стадії складання щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, складання 14.12.2020 протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП відносно ОСОБА_1 та в подальшому закриття провадження у цій справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення у діях останнього підтверджує факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок незаконних дій патрульного поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17.

Суд не приймає до уваги протилежні за змістом постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №640/17380/16 та від 21.10.2020 у справі № 312/26/18, на які в апеляційній скарзі посилається представник Департаменту патрульної поліції, оскільки їх висновки прямо суперечать правовій позиції, викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, адже цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)).

Таким чином, в даному випадку підлягає застосуванню не висновки, що містяться в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі №640/17380/16 та від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18, а релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Разом з тим, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тому резолютивну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000 грн слід змінити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 10000 грн змінити, виклавши абзац другий в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 грн компенсації моральної шкоди».

В іншій частині рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 липня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай