Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 759/3046/17

провадження № 61-13020св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк»),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юніна Аліна Анатоліївна, ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Буйвал Ганна Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року у складі судді Петренко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А. А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, серія та номер: 3204, об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною A. A.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладений кредитний договір № 486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 010 000,00 грн, строком до 10 жовтня 2027 року зі сплатою 15,99 % річних.

10 жовтня 2007 року для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором та можливих змін та доповнень до нього ОСОБА_1 передала в іпотеку АКБ «Правекс-Банк» належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Договір іпотеки посвідчено нотаріусом та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 1 010 000,00 грн, а ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у сумі 994 471,64 грн. На час звернення з позовом вказане рішення суду боржник не виконала і заборгованість не сплачена. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Вказував, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» володіє інформацією стосовно незаконно проведених дій щодо вивільнення предметів іпотеки та продажу їх третім особам. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , відомо, що власником значиться ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити його позов.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юніна А. А., приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Буйвал Г. В., про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна.

Зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_1 , укладений договір купівлі-продажу квартири. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Юніною A. A.

Згідно з відомостями із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підготовлених приватним нотаріусом Антиповою І. В. 17 жовтня 2016 року, запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено.

Приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Буйвал Г. В. на підставі листа ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 17 жовтня 2016 року № 468 із Державного реєстру іпотек вилучено іпотеку на все майно ОСОБА_1

21 жовтня 2016 року відомості щодо придбаного об`єкта нерухомого майна було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно з Інформаційною довідкою відсутні відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та відомості про державну реєстрацію обтяжень станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири.

Представник продавця ОСОБА_3 стверджував, що зазначена квартира на момент укладання нотаріально посвідченого договору нікому іншому не подарована, іншим способом не відчужена, не перебуває під арештом, забороною відчуження, судового спору щодо неї, а також прав на неї у третіх осіб немає. Від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Також представник продавця свідчив, що заявлені права і подані документи відповідають вимогам законодавства, відсутні суперечності між заявленими та зареєстрованими правами на нерухоме майно, що є предметом цього договору та їх обтяженням, відомості про нерухоме майно, наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідають дійсності та поданим документам.

Після вселення в придбану квартиру позивач за зустрічним позовом протягом двох років виконував ремонтно-будівельні роботи. Із часу придбання квартири ОСОБА_2 витратив на ремонтно-будівельні роботи близько 350 000,00 грн. ОСОБА_3 , звільняючи квартиру, повністю її зруйнував, демонтувавши опалювані прилади, електрообладнання, сантехніку та все, що можливо було відокремити. Попередня власник квартири ОСОБА_1 достеменно знаючи, що квартира перебуває в іпотеці ПАТ КБ «Правекс-Банк», разом з чоловіком ОСОБА_3 , ввівши його в оману, протиправно заволоділи коштами в сумі 1 031 630,00 грн, незаконно продали квартиру.

Своїми незаконними діями продавець ОСОБА_1 та посередник ОСОБА_3 завдали ОСОБА_2 значної майнової шкоди, протиправно заволодівши грошима. ОСОБА_2 вважав себе добросовісним набувачем квартири та мотивував це тим, що при укладанні договору купівлі-продажу 18 жовтня 2016 року будь-які обставини щодо порушення вимог законодавства України відомі йому не були і не могли бути відомі, оскільки на момент купівлі-продажу квартира не перебувала під арештом та під забороною, не знаходилася у податковій заставі. Позивач за зустрічним позовом вжив усіх можливих заходів для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив задовольнити його зустрічний позов.

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») подало до суду заяву про залучення його до участі у справі як правонаступника позивача. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року до участі у справі залучено правонаступника позивача - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», суд першої інстанції виходив із того, що на дату укладення оспорюваного договору квартира не перебувала під забороною відчуження, договір не порушує прав ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за кредитним договором, що є предметом цього спору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач за первісним позовом та його правонаступник не довели належними доказами факт неправомірності продажу ОСОБА_1 своєї квартири ОСОБА_2 і наявність заборон на відчуження цієї нерухомості у відповідному реєстрі на час укладення правочину, то підстав для визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири у розумінні положень статті 330 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) немає.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині відмови у задоволенні первісного позову, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині- без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів первісного позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним у справі доказам і відповідно до вимог закону дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив оскаржуване судове рішення.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що докази переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р, які подані позивачем на стадії апеляційного перегляду, не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що суд першої інстанції своєю ухвалою від 12 грудня 2017 року залучив до участі у розгляді справи як правонаступника ПАТ КБ «Правекс-Банк» за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», проте при цьому не дослідив належним чином підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. Зокрема, постановляючи ухвалу, суд не звернув увагу на те, що до своєї заяви про залучення до участі у справі як правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» додало копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 10 серпня 2017 року, у додатку до якого зазначено, що воно придбало право вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2007 року № 485-002/07Ф, а не за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р. Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, визначених частиною першою статті 55 ЦПК України, та залучив до участі у справі особу, яка належним чином не довела факт того, що вона є правонаступником прав вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р. У подальшому, встановивши в процесі розгляду справи указані обставини помилковості ухвали та відсутності належних доказів, що підтверджують факт правонаступництва, суд першої інстанції не вирішив питання про виправлення цієї помилки, зокрема, шляхом залучення до участі у справі первісного позивача - ПАТ КБ «Правекс-Банк», та, відповідно, не вирішив спір по суті позовних вимог, а відмовив у задоволенні позову з підстав, що договором купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року права ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (яке не довело факт правонаступництва) не порушено. У свою чергу, як зазначив суд касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не звернув увагу на зазначені порушення, допущені судом першої інстанції, та їх не усунув.

Оскаржуваним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 3204, об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А. А., та застосовано наслідки недійсності правочину. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» витрати зі сплати судового збору у розмірі 533,33 грн. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» витрати зі сплати судового збору у розмірі 533,33 грн. Стягнено з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А. А. на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» витрати зі сплати судового збору у розмірі 533,33 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , після пред`явлення позову про стягнення заборгованості діяв очевидно недобросовісно та зловживаючи правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушив майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Суд вказав, що посилання відповідача на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало, є необґрунтованим, оскільки перехід права власності на вказану квартиру, яка перебуває під іпотекою, свідчить про мету приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного кредитного договору. Крім того, договір купівлі-продажу укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, а тому без згоди іпотекодержателем не може бути відчуженим.

На виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 28 жовтня 2020 року у цій справі, місцевий суд, дослідивши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дійшов висновку, що право вимоги за договором № 486-011/07Р, відповідно до акта прийому-передачі, договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_2 не оскаржував рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року у цій справі, яким відмовлено у задоволенні його зустрічного позову про визнання його добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, і зазначене рішення набуло законної сили, тому суд не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що він є добросовісним набувачем. ОСОБА_3 , який діяв інтересах ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про невиконане дружиною грошове зобов`язання за кредитним договором № 486-011/07Р та про наявний договір іпотеки. На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , після пред`явлення позову про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживаючи правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушив майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Апеляційний суд у підсумку дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подав до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Разом із касаційною скаргою заявник подав клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 640/18397/15-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 520/8855/16-ц, від 19 жовтня 2022 року у справі № 369/247/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, на думку заявника, суд порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник у касаційній скарзі також зазначає, що:

- у випадку незаконного відчуження нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці, іпотека залишається чинною і визнання недійсним договору, на підставі якого було відчужене іпотечне майно, є неефективним способом захисту порушених прав іпотекодержателя (так як визнання договору недійсним/застосування наслідків недійсності не можуть відновити право чи інтерес іпотекодержателя), що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним. У подібних правовідносинах визнання договору недійсним є неналежним способом захисту порушеного права;

- апеляційний суд у своєму рішенні не відповів на аргументи заявника, а натомість просто скопіював текст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції;

- набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на квартиру не порушує права позивача як іпотекодержателя, оскільки відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, а тому позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом про задоволення своїх вимог за рахунок цього майна;

- у цій справі неправильно обраний спосіб захисту є не формальною причиною для відмови у задоволенні позову, а призводить до реального порушення прав відповідача ОСОБА_2 , так як внаслідок визнання договору купівлі-продажу недійсним він фактично позбавлений права власності та не може захистити свої права ні як добросовісний набувач, ні як новий іпотекодавець відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку»;

- суди обмежились лише висновком про недобросовісність дій продавця ОСОБА_1 та не врахували добросовісність покупця майна ОСОБА_2 ;

- суди неправильно застосували статтю 16 ЦК України та порушили статтю 5 ЦПК України;

- під час нового розгляду справи позивач звернувся до суду із заявою про зміну підстав позову від 23 квітня 2021 року, додатково зазначивши ще одну підставу позову, а саме: порушення публічного порядку договором купівлі-продажу нерухомого майна у зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості. При поданні позову первісний позивач мав можливість послатися на порушення публічного порядку договором купівлі-продажу як на одну з підстав позову, бо про відновлення запису про іпотечне обтяження вже було відомо на момент звернення із позовом до суду, а тому в цьому випадку після закінчення підготовчого засідання не було зміни фактичних обставин справи, які б уможливили зміну підстав позову при новому розгляді справи. Попри непостановлення відповідної ухвали щодо зміни підстав позову, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції посилається на порушення публічного порядку оспорюваним договором купівлі-продажу. При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався статтею 228 ЦК України як підставою позову, чим порушив норми процесуального права, а саме частину четверту статті 49 ЦПК України;

- суди неправильно застосували статтю 228 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства). Ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості не може вважатись таким, що становить небезпеку для інтересів держави і суспільства загалом, а матеріали справи не містять жодних доказів вини, яка б виражалась у намірі порушити публічний порядок;

- із врахуванням правової позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Аленцева проти Росії» (§§ 72-77 рішення ЄСПЛ від 17 листопада 2016 року у справі «Alentseva vRussia», заява № 31788/06) визнання договору купівлі-продажу недійсним призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки на відповідача ОСОБА_2 покладається індивідуальний та надмірний тягар.

У лютому 2023 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшли пояснення, які по суті є доповненням до раніше поданої касаційної скарги.

Частиною першою статті 398 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Частиною першою статті 392 ЦПК України встановлено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До касаційної скарги додаються копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи (пункт 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України).

Оскільки письмові пояснення, якими ОСОБА_2 доповнює мотиви касаційної скарги, надійшли до суду касаційної інстанції поза межами строку на касаційне оскарження, тобто заявник пропустив строк на доповнення чи зміну касаційної скарги, окрім цього, до них не додано копій пояснень та доданих до них матеріалів відповідно до кількості учасників справи, письмові пояснення підлягають поверненню.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано із Святошинського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 759/3046/17, в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року відмовлено та надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2023 року матеріали справи № 759/3046/17 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

З огляду на межі перегляду справи судами попередніх інстанцій та зміст касаційної скарги, Верховний Суд здійснює перегляд справи в порядку касаційного провадження лише в частині позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як правонаступника ПАТ КБ «Правекс-Банк» та не здійснює перегляд справи щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

Суди попередніх інстанцій установили, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладений кредитний договір № 486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 010 000,00 грн, строком до 10 жовтня 2027 року зі сплатою 15,99 % річних.

10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладений договір іпотеки, який посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В., зареєстровано у реєстрі за № 5097, та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_2 .

За пунктом 1.7 договору іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки або передавати у наступну іпотеку (заставу) іншим особам, реєструвати інших осіб, передавати у спільну діяльність, лізинг, користування.

Підпунктом 3.1.1 іпотечного договору передбачено, що при порушенні іпотекодавцем умов основного зобов`язання щодо строку погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні іпотекодавцем умов даного договору та у випадках, установлених законом, у іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку.

Згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 жовтня 2007 року на підставі договору іпотеки № 486-011/07Р, р. № 5097, 5098, на квартиру в АДРЕСА_1 накладено заборону на нерухоме майно.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у справі № 755/8527/16-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнено заборгованість за кредитом у розмірі 944 471,64 грн.

18 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_1 , укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною A. A.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (дата, час формування: 18 жовтня 2016 року 16:46:49), тобто на час укладення договору купівлі-продажу, квартира АДРЕСА_2 знаходилась під обтяженням згідно з повідомленням: 10 жовтня 2007 року, АКБ «Правекс -Банк», тип обтяження: Іпотека. В той же час запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна погашено 17 жовтня 2016 року о 20:30:04.

На виконання висновків постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у цій справі суди установили, що право вимоги за кредитним договором № 486-011/07Р перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, що переглядається, суди встановили, що спірна квартира була предметом іпотеки за договором від 10 жовтня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», та ОСОБА_1 . У подальшому спірна квартира відчужена ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Позивач при поданні позову вказував, що зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором за кредитним договором не виконані, а незаконно вивільнивши предмет іпотеки, банкпозбавлений права звернути стягнення на предмет іпотеки. Відчуження іпотечного майна відбулося поза волею іпотекодержателя, в результаті незаконного зняття нотаріусом заборони відчуження майна. У свою чергу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» також зазначало про порушення публічного порядку договором купівлі-продажу нерухомого майна у зв`язку з ухилянням від виконання рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та суперечність порядку зняття іпотечного обтяження майна актам законодавства.

Відповідно до частини першої статі 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має засувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зроблено такий висновок:

виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають;

у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесено запис про іпотекодержателя;

у справі з належною вимогою (зокрема, що визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.

При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.

Виходячи з обставин справи, що переглядається, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право іпотекодержателя порушене, способом захисту, передбаченим правом, є звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя, а не оспорення підстав набуття іншими особами прав на предмет іпотеки.

Звернувшись до суду із цим позовом, кредитор посилався на те, що іпотека незаконно припинена третіми особами, оскільки існує кредитний борг, який забезпечений іпотекою. За правовідносин, що виникли, застосування наслідків недійсності правочину (договору купівлі-продажу квартири), з урахуванням реєстрації припинення іпотеки та обтяження, не може відновити право чи інтерес кредитора.

Отже, позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири є неефективним способом захисту порушених прав позивача як іпотекодержателя, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 25 травня 2022 року у справі № 520/8855/16-ц та від 19 жовтня 2022 року у справі № 369/247/20, на які міститься посилання в касаційній скарзі як на приклад застосування норм права.

У свою чергу, відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам частин першої та другої статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження дають підстави вважати, що оскаржені судові рішення прийняті без дотримання норм матеріального й процесуального права та без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, ОСОБА_2 мають бути відшкодовані ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» витрати заявника зі сплати судового збору в судах апеляційної та касаційної інстанцій у загальному розмірі 5 600,00 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язаних із розглядом справи в суді касаційної інстанції, в розмірі 6 000,00 грн, із зазначенням, що відповідні докази будуть надані додатково, тому при прийнятті цієї постанови суд не має підстав розподілити їх за результатами розгляду касаційної скарги. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Письмові пояснення ОСОБА_2 повернути заявнику без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної Аліни Анатоліївни, третя особа - приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Буйвал Ганна Василівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 5 600,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко