провадження № 22-ц/824/6060/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського району Головного управління Національної поліції України, Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Голосіївський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 . У відповідача, яка діє від себе та як законний представник в інтересах малолітнього сина, немає права власності на зазначену квартиру чи на її частину. На час звернення до суду з позовом у квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_5 , її син ОСОБА_6 , онука ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 . З червня 2005 року ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає. З її матір`ю, невісткою ОСОБА_7 у позивача ОСОБА_5 склались погані відносини, мали місце постійні сварки. З боку невістки позивач та її покійний чоловік зазнавали знущань, що доходили до тілесних ушкоджень, про що свідчить її звернення з заявою про побиття до Голосіївського РУ ГУ МВС України. Після чергової сварки в червні 2005 року невістка добровільно, з власної ініціативи, зібравши речі разом з онучкою виїхали з квартири до матері невістки, де проживають і на час звернення до суду з позовом. З часу, як вони виїхали жодних відомостей про себе не повідомляли, виїхавши зі спірної квартири не повертались до неї вже протягом більше ніж десять років. У житловому приміщенні відсутні їх особисті речі. ОСОБА_5 вказувала, що не бачила онуку з 2005 року, відповідно не мала можливості звернутися з вимогою до останньої з приводу добровільного зняття з реєстрації. Та обставина, що відповідач постійно відсутня у спірній квартирі, не сплачує плату за користування квартирою і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті, підтверджується актами про відсутність особи за місцем реєстрації. Відповідач разом із дитиною проживають за іншим постійним місцем проживання без реєстрації. Позивачі вважають, що зазначені ними обставини в обґрунтування позовних вимог є такими, що порушують їх права, як власників вказаного нерухомого майна, є порушеними відповідачами, а тому підлягають захисту. Оскільки відповідач ОСОБА_3 в спірному житловому приміщенні не проживає понад рік без поважних причин, а її дитина взагалі не проживала в цій же квартирі, відповідно вони є такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі зазначають, що в матеріалах справи містяться три акти про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації: акт від 14 березня 2007 року, від 27 березня 2013 року, та 07 грудня 2016 року, що підтверджують не проживання у вказаній квартирі відповідача. Проте, в оскаржувану рішенні зазначено, що на підставі фактів зафіксованих цими актами суд не може встановити обставини щодо не проживання відповідача за вказаною в акті адресою, оскільки зі змісту актів неможливо встановити коли було проведено таке обстеження, у який спосіб комісія встановила, що відповідач не проживає з червня 2005 року, зареєстрована в квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, відсутність особистих речей останньої в квартирі та ознак, що вказували б на її проживання. При цьому, дати складання актів, які проставлені на самих актах і є датою проведення таких обстежень. Невідомо, чому суд вказав, що неможливо встановити коли було проведено таке обстеження. Суд не звернув увагу, що по сьогоднішній день в позивачів і відповідача відсутнє будь-яке спілкування, що підтверджуються даними актами про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації (міститься в матеріалах справи). Саме безперервна відсутність відповідача за місцем реєстрації з 2005 року без поважних причин (а її неповнолітня дитина взагалі там не проживала) і були підставою для звернення позивачів до суду із позовною заяву про позбавлення права користування житловим приміщенням з метою захисту свої прав, адже згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». В рішенні суду, що оскаржується прописано, що стаття 47 Конституції України грантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Але місце реєстрації не дає ніяких майнових прав на житло. Позивачі також зазначають, що син відповідача не власник житла та не наймач, так само як і відповідач. Зняття з місця реєстрації це право власників житла, але коли людина не проживає багато часу в житлі, а самостійно не знімається з реєстрації, тоді виникає необхідність звернення до суду, з метою захисту права власності. Відповідач може зареєструвати своє фактичне місце проживання там, де фактично вже довгий час проживає. Відповідач з неповнолітньою дитиною проживають за іншим постійним місцем проживання без реєстрації, а саме в своєї матері ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачкам, зокрема ОСОБА_1 частки, а ОСОБА_2 частки, що підтверджено даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 104055018 від 16 листопада 2017 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори 26 листопада 2009 року за №1-468. (а.с.13, 188, т. 1).

У зазначеній квартирі, станом на грудень 2016 року було зареєстровано місце проживання: ОСОБА_5 (власниці квартири); сина ОСОБА_6 ; дочки сина ОСОБА_3 ; правнука ОСОБА_4 (а.с.15, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підтвердження зазначених підстав для позову щодо не проживання відповідачки в квартирі АДРЕСА_1 , а також причин її відсутності подали до суду постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та акти про не проживання.

Дільничним інспектором Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Єрмолою В.В., 13 грудня 2001 року за результатами розгляду матеріалів по заяві ОСОБА_5 , 1930 року народження, проживаючої за адресою - АДРЕСА_3 з приводу того, що 08 грудня 2001 року за місцем проживання її побила невістка ОСОБА_7 , 1963 року народження, спричинивши фізичний біль, було прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи через відсутність ознак хуліганства в ході конфлікту (а.с.16, т. 1).

27 березня 2013 року комісією у складі доглядача будинку ОСОБА_8 , голови правління ОСОБА_9 , комісією було відвідано квартиру АДРЕСА_1 на предмет не проживання в ній ОСОБА_3 , яка зареєстрована в цій же квартирі, однак, не проживає в даній квартирі з 2005 року (а.с.19, тому №1).

За даними акту про відсутність (не проживання особи за місцем реєстрації), складеного 07 грудня 2016 року, в якому підписалися ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , що є мешканцями будинку АДРЕСА_4 , акт складено про те, що ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_5 даного будинку не проживає з червня 2005 року, і на час складання акту зареєстрована в даній квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які належали б ОСОБА_3 в квартирі не виявлено, інших ознак, що вказують на фактичне проживання також немає (а.с.20, т. 1).

Як видно зі змісту акту складеного 14 березня 2017 року комісією у складі: майстра т/д №1 ОСОБА_14 , доглядача будинку ОСОБА_15 паспортиста ОСОБА_16 , мешканців квартир АДРЕСА_6 ОСОБА_17 і ОСОБА_11 , комісією було відвідано квартиру АДРЕСА_1 на предмет не проживання в ній ОСОБА_3 . Зі слів сусідів ОСОБА_3 не проживає з червня 2005 року. На час відвідання квартири о 18:20 год. 14 березня 2007 року в ній знаходились - ОСОБА_5 , ОСОБА_18 (а.с.18, т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставами для заявлених вимог зазначено - відсутність ОСОБА_3 у квартирі разом з її матір`ю з 2005 року; наявність поганих взаємовідносин з невісткою та матір`ю відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 ; наявність перешкод у користуванні належним позивачам майном через реєстрацію на спірній житловій площі відповідачів.

Відтак, з викладеного можна дійти висновку, що будучи зареєстрованою в спірній квартирі, відповідач ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_4 були змушені покинути житло, в якому зареєстровані, фактично через наявні у позивача ОСОБА_5 та матері відповідача ОСОБА_7 неприязні стосунки, конфліктні ситуації, що визнається сторонами.

Крім того, факт того, що ОСОБА_3 та її малолітній син не проживають в спірній квартирі не заперечується останньою, при цьому, вона зазначає про наявність перешкод в користуванні квартирою.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення щодо визнання відповідача ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою, з якої останні були змушені виїхати, буде порушенням її прав на житло, де вона вже значний час не може проживати з малолітньою дитиною. При цьому, іншого житла відповідач не має.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №209/2642/18.

Що стосується вимог у частині визнання таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_4 з тих підстав, що він взагалі не проживав у квартирі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає.

Таким чином, оскільки малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14 липня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.