Справа № 495/540/21
№ провадження 2/495/930/2023
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

12 липня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Мельник Ю.В.

справа № 495/540/21,

особисто позивача ОСОБА_1 ,

особисто відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

представника позивача адвоката Каланжова В.І.,

представника відповідача адвоката Гасанова К.І.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики, змінивши предмет позову та уточнивши свої позовні вимоги 07.10.2021 року, остаточно просить суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму за розпискою від 13.11.2015 року у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 365 586, 00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за весь період прострочення виконання зобов`язання в розмірі 1 500 доларів США, що еквівалентно 41 799,15 грн, а також понесені судові витрати та витрати, пов`язані з правничою допомогою.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.11.2015 року між нею та відповідачем був укладений договір у формі письмової розписки.

Вказує, що відповідно до вказаного договору, ОСОБА_2 отримав від позивача 10 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 31.12.2018 року.

Термін зазначений відповідачем у договорі станом на дату подання позову вийшов.

За твердженням позивача, відповідач на протязі останніх декілька років періодично обіцяв погасити своє зобов`язання, але грошові кошти так і не повернув.

На підставі усього вищевикладеного, вважає, що існують усі правові підстави для задоволення її позовних вимог, з якими вона і звернулась до суду.

26 квітня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовні вимоги, відповідно до якого просить суд відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог позивача, вказуючи, що його фактичне місце проживання інше, ніж зазначене у позові, та про те, що він лише у квітні 2021 вперше дізнався про існування позову ОСОБА_1 до нього, в той час як у березні справа вже була призначена до судового розгляду.

Він повністю не погоджується з позовом, вказуючи при цьому, що між сторонами був укладений не договір позики, а договір задатку.

Посилаючись на ст. 1046 ЦК України, вказав, що боргові правовідносини за договором позики виникають тільки тоді, коли друга сторона бере у борг певне майно та зобов`язується повернути таке ж саме майно у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості.

Однак в тексі розписки від 13.11.2015 року чітко зазначено, що отримавши грошові кошти, відповідач зобов`язується передати позивачу гараж з земельною ділянкою /після її оформлення/.

Таким чином, вважає, що між сторонами договору виникли відносини купівлі-продажу, де предметом договору є об`єкт нерухомості /гараж/ та земельна ділянка, право власності на яку мало набуватись в майбутньому, як це допускається ст. 656 ЦК України, а 10 000 доларів США є задатком, тобто грошовою сумою, що видається кредиторові у рахунок належних з неї за договором платежів, адже 10 000 доларів США є частиною оплати від повної вартості гаражу, яка загалом складає 15 000 доларів США.

За твердженням ОСОБА_2 він повністю виконав свої зобов`язання, а саме: передав позивачу гараж пропри те, що осатаній з ним не розрахувався.

02.02.2017 року було оформлено право власності за відповідачем на земельну ділянку під гаражем, для наступного переоформлення на позивача.

Між тим, позивач ухилилась від взятих на себе зобов`язань, посилаючись на відсутність коштів, а тому оскільки порушення зобов`язання виникло з вини боржника, вважає, що задаток не підлягає поверненню, а залишається у кредитора у відповідності до ст. 571 ЦК України.

Таким чином, зауважує, що грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США є задатком за придбання гаражу, 5 000 доларів США залишком від повної вартості гаражу, який продається, 31.12.2018 року не є строком повернення боргу за договором позики, а крайнім строком відчуження майна.

З урахуванням викладеного просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_3 та стягнути з неї понесені ОСОБА_2 судові витрати.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

02 лютого 2021 року Ухвалою суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.

02 лютого 2021 року Ухвалою суду, відмовлено в задоволені заяви позивача про забезпечення позову.

17 березня 2021 року Ухвалою суду заява позивача про забезпечення позову була задоволена частково.

30 березня 2021 року Ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито з призначенням до її судового розгляду по сутті справи.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволені.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені.

В своїй промові у судових дебатах звернув увагу суду, що в судовому засіданні було встановлено факт того, що відповідач не виконав умови розписки в частині взятих на себе зобов`язань, а саме: взявши на себе відповідальність за волевиявленням та згодою ОСОБА_1 передати у власність з правовстановлюючих документів ОСОБА_1 об`єкт нерухомості та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (гараж) та належить на праві приватної власності, після зняття арешту та отримання повної грошової суми від ОСОБА_1 еквівалентної 5000 доларам США.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав умови розписки в частині взятих на себе зобов`язань: не оформив право власності на гараж, що підтверджується роздруківкою інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідач протягом строку, вказаного у розписці, не зареєстрував на своє ім`я право власності на гараж, не запропонував позивачці оформити право власності на гараж, не пропонував повернути гроші.

Відповідач вважає, що через невиконання взятих на себе зобов`язань: за відсутності зареєстрованого права власності на гараж, у відзиві на позов висовує зустрічну альтернативну умову: можливість передачі гаражу на користь позивача, однак лише у разі, якщо вона доплатить йому 5000 доларів США.

Вказує, що вказана позиція є спробою уникнути цивільної відповідальності та не спростовує обставин щодо фактичного привласнення коштів позивача.

Вважає, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правової підстави передачі коштів у момент їх передачі не має, до правовідносин застосовується ст. 1212 ЦК України.

Відповідач з позовними вимогами не погодився, просить суд в їх задоволені відмовити.

Представник відповідача з позовними вимогами не погодився, просить суд в їх задоволені відмовити.

В своїй промові в судових дебатах зазначає, що у 2015 році ОСОБА_2 продавав належний йому гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Бажання придбати вище вказаний гараж виявив його кум, чоловік позивача по справі ОСОБА_4 .

Однак, станом на 2015 рік за ОСОБА_2 ще не було оформлено належним чином право власності на земельну ділянку на якій розташовано вказаний гараж, оскільки на вказану ділянку за ним було оформлено право постійного користування.

Тому вони домовилися, що спочатку покупець дасть ОСОБА_2 завдаток за гараж, потім ОСОБА_2 особисто за власні кошти оформить правовстановлюючі документи на землю, після чого ОСОБА_4 має доплатити повну суму вартості гаражу і вони оформлюють угоду купівлі продажу належним чином.

Спочатку між ними була домовленість, що ціна гаражу разом із земельною ділянкою складає 20 000 доларів США.

Потім, вони домовилися про зниження ціни до 15 000 доларів США при цьому покупець відразу дасть ОСОБА_2 завдаток у розмірі 10 000 доларів США, а після того як ОСОБА_2 оформлює правовстановлюючі документи на землю доплатить 5000 доларів США і вони оформлять угоду купівлі продажу належним чином.

Також вони домовилися, що ОСОБА_2 зобов`язаний оформити правовстановлюючі документи в строк до 31 грудня 2018 року.

ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 написати відповідну розписку, однак не на його ім`я, а на ім`я його дружини ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 погодився і під диктовку ОСОБА_4 і в його інтерпретації 13 листопада 2015 року написав розписку.

Таким чином, вважає, що із тексту розписки вбачається, що 10 000 доларів США є залишком від повної вартості гаражу, який продається; 31 грудня 2018 року є строком повернення боргу за договором позики (як неправдиво зазначено у позові), а крайнім строком відчуження майна.

Звертає увагу суду, що кошти ОСОБА_2 надавав сам ОСОБА_4 , а не позивачка.

Після складання вказаної вище розписки та отримання завдатку ОСОБА_2 передав ключі від гаражу чоловіку позивача та фактично повністю передав гараж у володіння і користування подружжя своїх кумів ОСОБА_5 .

Вказаним гаражем вони фактично володіють та користуються з 13 листопада 2015 року по теперішній час.

ОСОБА_2 ніколи не чинив їм жодних перешкод у цьому.

Також, після складення розписки та отримання завдатку, ОСОБА_2 почав виконувати взяті на себе зобов`язання та оформив правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

Так, право власності на земельну ділянку під гаражем було оформлене 02 лютого 2017 року.

Порушення зобов`язання сталося з вини позивача, оскільки вона відмовляється сплатити повну вартість придбаного майна, хоча взяла на себе цей обов`язок, підписавши розписку, тому завдаток не підлягає поверненню, а залишається у ОСОБА_2 як кредитора, що чітко передбачено ст. 571 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши в якості свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно 13.12.2015 року ОСОБА_2 було складено письмову розписку, з якої вбачається, що він отримав у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі еквівалентному на час отримання коштів 10 000 доларів США.

Окрім того, ОСОБА_2 у розписці взяв на себе відповідальність за волевиявленням та згодою ОСОБА_1 передати у власність з оформленням правовстановлюючих документів ОСОБА_1 об`єкт нерухомості та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві приватної власності /гараж/, після зняття арешту та отримання повної грошової суми від ОСОБА_1 еквівалентної 5000 доларів США.

Далі, за текстом розписки , відповідач свідчив, що строк відчуження зазначеного майна мав відбутись до 31.12.2018 року.

В противному випадку взяв на себе обов`язок віддати кошти, взяті у ОСОБА_3 (а.с. 6)

Сторонами не оспорюється, що вказана розписка написана власноручно відповідачем ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, тому повинний повернути кошти та 3% річних від простроченої суми.

Відповідач наполягає, що йому позивачем наданий завдаток, він взяті на себе зобов`язання виконав, тому завдаток не підлягає поверненню.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, ОСОБА_2 набув право власності 07 лютого 2017 року на земельну ділянку, кадастровий номер: :01:002:0745 за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 66)

Право власності на об`єкт нерухомості гараж до теперішнього часу є неоформленим.

Допитані в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в судовому засіданні пояснили, що їм відомо про домовленість між сторонами щодо придбання гаражу, на що позивач надала відповідачу кошти в якості завдатку.

Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно з ч.1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 626 ЦКУ - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦКУ - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

З матеріалів справи, а саме з розписки від 13.12.2015 року неможливо встановити правову природу укладеного правочину позики, адже у ній йдеться не про повернення отриманої у борг суми, а вчинення інших дій, обумовлених даним документом, зокрема відчуження майна.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Суд не погоджується з доводами позивача що між сторонами виникли правовідносини з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Суд також не погоджується із доводами відповідача та його представника, що 10 000 доларів США є завдатком за придбання гаражу з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 10 000 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України суд вважає, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові: від 23 липня 2018 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18); правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року справа № 711/5065/15-ц, провадження № 61-18537св19.

Посилання відповідача на те, що саме з вини ОСОБА_1 сторони не уклали основний договір, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Як зазначає у своєму відзиві відповідач, на час укладання розписки, за ним ще не було оформлено право власності на земельну ділянку, що перебувала під гаражем, за адресою: АДРЕСА_1 , який він передав у користування позивачу, з обумовленістю наступного переоформлення належним чином, що і стало перепоною у нотаріальному укладанні договору купівлі-продажу та домовленістю сторін щодо написання саме такої розписки .

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Питання щодо застосування положень статті 625 ЦК України вже були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, зокрема в контексті застосування її положень до відносин сторін, урегульованих нормами статей 693, 1212 ЦК України, а також пов`язаних із невиконанням судового рішення тощо.

Так, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення частини другої статті 693 та частини другої статті 625 ЦК України, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача вартості оплаченого позивачем товару з урахуванням установленого індексу інфляції та 3 % річних, оскільки відповідач не виконав зобов`язання з передання товару позивачеві та не повернув на вимогу позивача сплачену ним вартість товару.

В іншій постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 ЦК та частини другої статті 625 ЦК України: погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 (провадження №3-295гс16), про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань; зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не взяла до уваги доводів відповідача про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України може застосовуватись судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, оскільки ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

У постановах від 13 травня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 та від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16 Верховний Суд України дійшов таких висновків: право на повернення грошових коштів виникло у кредитора внаслідок порушення боржником обов`язку передати кредиторові відповідний товар, і це право не становить зміст основного зобов`язання; грошовим є зобов`язання, що передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору, натомість зобов`язання поставити товар, передати річ, здійснити будівництво тощо не набуває характеру грошового; стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар; за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України; повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу, а не грошовим зобов`язанням; частиною третьою статтею 693 ЦК України законодавець передбачив спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, а саме нарахування процентів відповідно до статті 536 цього Кодексу.

Схожих висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 910/23585/16, від 14 березня 2018 року у справі № 910/24853/13, від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/1775/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 21 червня 2019 року у справі № 910/9288/18, від 01 липня 2019 року у справі № 910/5773/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19, відповідно до змісту яких: грошовим є зобов`язання, що передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору, а зобов`язання поставити товар за своєю природою не є грошовим зобов`язанням і не набуває характеру грошового; за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України; стягнення попередньої оплати не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар; частиною третьою статті 693 ЦК України як спеціальною нормою передбачено спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, а саме можливість нарахування на суму попередньої оплати процентів відповідно до статті 536 ЦК України.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата з подальшим переданням у власність з оформленням правовстановлюючих документів ОСОБА_1 об`єкт нерухомості та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (гараж), не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України, тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням усього вищенаведеного, на підставі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості, достатності, об`єктивності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із норм права, що врегульовують дані правовідносини, того, що передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 10 000 доларів США є авансом,суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 10 000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить за офіційним курсом НБУ 365 586, 00 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із частковою обґрунтованістю позовних вимог позивача та сплати нею судового збору згідно квитанції, наявної в матеріалах справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору за подання до суду відповідного позову у розмірі 3205, 00 грн.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане кореспондується з позицією ВС, викладеною у Постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, від якої вважає за необхідне відступити Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/1964/21, предметом касаційного перегляду була ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначену ухвалу залишив без змін.

У зазначеній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Натомість у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чіткихкритеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Враховуючи наведені вище висновки, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначених висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Як вбачається з приєднаних до матеріалів справи представником позивача в якості доказів понесених витрат, надане до матеріалів справи: акт виконаних робіт та приймання передачі грошових коштів в якості адвокатського гонорару від 28 січня 2020 року (а.с. 14); ордер серії ВН № 1014938.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 і в частині позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

В свою чергу, суд не знаходить вагомих та об`єктивних причин для зменшення судових витрат або відмови у їх стягненні, зокрема витрат на правничу допомогу, адже представником відповідача доказів вказаного до суду не надано.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 202, 546, 548, 570, 635, 657, 638,1046,1047,1048 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛ И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить за офіційним курсом НБУ - 365 586, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3205, 00 грн та витрати з наданням правової правничої допомоги у розмірі 10000 грн.

В іншій частині в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення буде складений 21 липня 2023 року.

Суддя: