КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/801/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Шокурова Юрія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г.,

у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У серпні 2018 року до суду звернулось Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач утримує і проводить обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 20 грудня 2005 року №269.

Відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та отримує від позивача житлово-комунальні послуги, а саме послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Між сторонами укладено договір від 07 червня 2006 року.

У зв`язку з тим, що відповідачка не сплачує кошти за отримані житлово-комунальні послуги, за період з 01 січня 2011 року по 01 грудня 2019 року, заборгованість за житлово-комунальні послуги складає 51 011,79 гривень.

Крім цього, позивач з посиланням на статтю 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідачки 3% річних та інфляційні втрати.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2011 року по 01 грудня 2019 року у сумі 51 011,79 гривень, збитки від інфляції у сумі 29 879,11 гривень та 3% річних у сумі 6 773,80 гривень, а всього 87 664,70 гривень.

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 05 липня 2022 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованість по сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 18 839,73 грн; суму інфляційних нарахувань у розмірі 5 891,50 грн; суму трьох відсотків річних в розмірі 1 695,44 грн; витрати по сплаті судового збору в розмірі 1841,00 грн, а всього 28 267,67 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Шокуровим Ю.Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

Вказує, що представник позивача просив суд виключити з числа доказів Договір на утримання квартири, відтак розмір заборгованості просив стягнути на підставі тарифів, закріплених в розпорядженнях виконавчого органу Київської міської ради №1221 від 29 грудня 2010 року, № 1216 від 02 грудня 2016 року та № 211 від 12 лютого 2018 року.

Вказує, що у серпні 2021 року зроблено адвокатський запит до Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з приводу підтвердження реєстрації зазначених вище розпоряджень відповідно до вимог Постанови КМУ № 731 від 28 грудня 1992 року з доповненнями. Згідно відповіді № 39810/8-21 від 30 серпня 2021 року ЦМУ МБ (м. Київ) установлено, що розпорядження №1221 від 29 грудня 2010 року повинно було бути зареєстровано відповідно до вимог Постанови № 833 від 01 серпня 2011 року, однак зазначена реєстрація проведена не була, що є підтвердженням її не чинності.

Вказує, що голова Київської міської державної адміністрації, посада якого поєднує в одній особі повноваження керівника органу державної влади і керівника виконавчого органу міської ради, видає нормативно-правовий акт з питань, які організаційно віднесені до відання органів місцевого самоврядування, як-от щодо питань встановлення та/чи затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, і виражає його у формі розпорядження як одного з виду актів органу державної влади, то такі розпорядження підлягають обов`язковій державній реєстрації.

Вказує, що розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29 грудня 2010 № 1221 року не було подано на державну реєстрацію до відповідних органів юстиції та не зареєстровано за ними, а отже не набрали чинності у встановленому законом порядку.

За таких обставин, застосовання тарифів, які затверджені Розпорядженням від 29 грудня 2010 року № 1221 року, є протиправним.

Вказує, що до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, в якому зазначено період з січня 2011 до липня 2018 року.

В цей період позивач застосував тарифи, які були впроваджені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради від 29 грудня 2010 року №1221, від 02 грудня 2016 року №1216 та від 12 лютого 2018 року №211.

Вказує, що оскільки розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1221 є не чинним, тому позивач протизаконно застосував тариф, закріплений цим розпорядженням та безпідставно намагається стягнути борг до грудня 2016 року, дата набрання чинності розпорядженням від 02 грудня 2016 року.

Стверджує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню тарифи визначені лише розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради від 02 грудня 2016 року №1216 та від 12 лютого 2018 року № 211.

Звертає увагу, що суд стягнув заборгованість за період з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2019 року, яка відповідно до розрахунку позивача становить 18 839,73 грн, хоча в позовній заяві позивач просив стягнути борг за період з січня 2011 року до липень 2018 року.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду України викладені у постановах від 28 листопада 2011 року у справі №21-246а11 та від 02 грудня 2014 року по справі № 21-470а14.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року в частині стягнення суми боргу змінити, стягнути з відповідачки борг в розмірі 7 177,47 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції оцінив матеріали справи в їх сукупності, погодився з твердженнями представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Шокурова Ю.Л. щодо безпідставності нарахування заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у період з 01 січня 2011 року по 30 листопада 2016 року та зробив висновок про відмову у задоволенні позовних вимог за цей період, мотивуючи тим, що Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року у справі № 2-а-118/11 (2а/761/4/14), в якій ухвалою від 04 квітня 2014 року виправлено описку і яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2015 року, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття низки розпоряджень Київської міської державної адміністрації, зокрема, розпорядження № 1221 від 29 грудня 2010 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури» на підставі того, що як встановлено рішенням по цій справі, не пройшло необхідну реєстрацію в органах Міністерства юстиції України.

Суд зазначив, що іншу частину заборгованості по оплаті витрат на утримання будинку та прибудинкової території відповідач і її представник визнають. Відтак, стягненню оплати за житлово-комунальні послуги підлягає заборгованість за період з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2019 року, яка відповідно до розрахунку позивача становить 18 839,73 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інтанції та вказує про таке.

Рішення суду першої інстанції переглядається в частині задоволених позовних вимог.

Згідно пункту 1.2 Статуту комунального підприємтва з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс", затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації "1205 від 19 липня 2000 року, позивач є юридичною особою, має окремий баланс, свій розрахунковий та інші рахунки у банках, печатки, штампи, а також бланки із власними реквізитами.

Згідно пункту 2.1 Статуту підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності із утримання, обслуговування, експлуатації та ремонту будинків і споруд комунальної власності територіальної громади міста Києва та прибудинкових території, а також здійснення контролю за виконанням громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій.

Відповідно до пункту 2.2. Статуту предметом діяльності Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» є надання житлово-комунальних послуг споживачам (а.с. 20-29).

Згідно даних акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництва від 26 березня 2005 року житловий будинок на 190 квартир та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію (а.с. 8-9).

Наказом Головного управління житлового забезпечення КМДА від 20 грудня 2005 року № 269 Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» вказаний житловий будинок передано для обслуговування (а.с. 7).

З даних договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щербак Т.В., установлено, що ОСОБА_1 купила квартира АДРЕСА_2 (а.с. 81).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором.

Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №1221 від 29 грудня 2010 року установлено тарифи та структуру тарифів на послуги з утримання будинків і споруд комунальної власності та прибудинкових територій, які надаються суб`єктами господарювання по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачем, в залежності від оплати останніми (а.с.115-117).

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року у справі № 2-а-118/11 (2а/761/4/14), в якій ухвалою від 04 квітня 2014 року виправлено описку і яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2015 року, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття ряд розпоряджень Київської міської державної адміністрації, зокрема, розпорядження № 1221 від 29 грудня 2010 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури» на підставі того, що не пройшло необхідну реєстрацію в органах Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 15 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року за №731 органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані (а.с. 200-205).

Згідно даних розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 за період з січня 2011 року по листопад 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 51 011,79 гривень.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вказує на таке.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом стягнуто заборгованість за період з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2019 року, хоча в позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість за період з січня 2011 року по липень 2018 року, колегія суддів відхиляє та зазначає про таке.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

03 січня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій вказав, що у зв`язку з тим, що відповідачка продовждує не сплачувати кошти за отримані житлово-комунальні послуги, тому позивач просив стягнути заборгованість за період з січня 2011 року по грудень 2019 року (а.с. 74-75).

Відтак, такі доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що до цих правовідносин не підлягає застосуванню розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29 грудня 2010 року №1221, оскільки таке не набрало чинності у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції вказує про таке.

Із змісту оскаржуваного рішення установлено, що суд визнав безпідставними вимоги щодо стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у період з 01 січня 2011 року по 30 листопада 2016 року і зробив висновок про відмову у задоволенні позовних вимог за цей період. Суд вказав, що розпорядження № 1221 від 29 грудня 2010 року не набуло чинності, а його застосування є неправомірним.

Відтак, суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосовував розпорядження, на яке посилається скаржник.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, скаржник просить суд стягнути з відповідачки суму боргу у розмірі 7 177,47 гривень. Разом з цим, скаржник не надає обґрунтованого розрахунку цієї суми боргу та періоду, за яким скаржник визначив таку суму.

Інших доводів, на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Шокурова Юрія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повну постанову складено 18 липня 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова