ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5194/23 Справа № 188/1690/21 Суддя у 1-й інстанції - Бурда П. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Тетяна Петрівна, на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року в цивільній справі номер 188/1690/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він та відповідачка перебували у шлюбі з 19 грудня 2003 року до 24 червня 2021 року. Вони проживали у будинку по АДРЕСА_1 , право власності на який 16 жовтня 2015 року зареєстровано за позивачем. У листопаді 2020 року відповідачка залишила будинок, забрала речі з нього та стала проживати окремо.

29 грудня 2020 року позивач уклав з АТ «УкрСиббанк» кредитний договір шляхом підписання договору-анкети про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування №0, згідно з якими ліміт кредитування встановлюється у розмірі 43500,00 грн зі строком кредитування до 05.01.2023 року з процентною ставкою 55% річних. Згідно з додатковою угодою до договору від 29 грудня 2020 банк надає клієнту кредит в розмірі 35490,00 грн, з дати підписання додаткової угоди ліміт кредитування зменшується на суму кредиту, зазначеного в додатковій угоді, кредит в сумі 35000,00 грн надається на придбання таких товарів: м`які меблі: м`який кут «Рафаело», диван « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; корпусні меблі: шафа-купе; холодильник. Оплата за товар згідно з платіжними документами перераховується з позичкового рахунку клієнта на рахунок отримувача ОСОБА_3 в АТ «Приватбанк», розмір платежу за товар, що оплачується клієнтом за рахунок власних коштів - 5748,00 грн, розмір платежу за товар за рахунок кредитних коштів - 35000,00 грн, комісія за надання послуг - 490,00 грн, процентна ставка - 0,00001% річних за користування кредитом, комісія за управління кредитом - 2,88%, дія договору до 05.11.2021 року.

Згідно з товарним чеком від 29 грудня 2020 року вартість товарів: шафа - 7550,00 грн, куток «Рафаело» - 13499,00 грн, куток «Гранд» - 8499,00 грн, холодильник - 6200,00 грн, всього придбано товарів на суму 35748,00 грн, з яких позивач сплатив власні кошти в розмірі 5748,00 грн і в розмірі 30000,00 грн за рахунок кредиту.

03 червня 2021 року позивач з 11: 00 до 13:00 був відсутній у будинку по АДРЕСА_1 . Повернувшись, він виявив, що в будинку вибито скло у вікні коридору, двері у будинок були не замкнені. Проте, коли позивач залишав в 11:00 будинок, замкнув вхідні двері будинку. У кухонній кімнаті було розбито скло у пластиковому вікні, яке мало потрійний склопакет, у прихожій кімнаті пошкоджено м`який кут «Рафаело», а саме: порізана тканина по всій площі куту, у спальній кімнаті пошкоджено шафу-купе, а саме: розбиті дзеркальні двері.

Позивач після виявлення пошкодженого майна, викликав поліцію, працівники якої склали протокол огляду будинку, відібрали пояснення у позивача та сусідів, які бачили, як у двір будинку заходила відповідачка та виносила речі з будинку, заява позивача про факт пошкодження майна була зареєстрована в ЖЕО, проте тільки 15 червня 2021 року відомості за заявою позивача були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000118, розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 194 КК України.

В ході досудового розслідування допитані позивач, відповідачка, яка не заперечувала, що дійсно 03 червня 2021 року вона була у будинку по АДРЕСА_1 , забирала речі, проте заперечувала щодо пошкодження майна, яке перебувало у будинку.

Позивачу у жовтні 2021 року стало відомо, що кримінальне провадження №0000118 закрито, з повідомлення, яке було направлено на адресу позивача простою кореспонденцією, до повідомлення була додана копія постанови про закриття кримінального провадження від 30 липня 2021 року.

У постанові слідчого відділення поліції №4 Синельниківського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 30 липня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000118 зазначено, що кримінальна відповідальність за ст. 194 КК України настає у разі умисного знищення чи пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, тобто шкоду на суму, яка у 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, що станом на 03.06.2021 року складає 273625,00 грн, а вартість пошкодженого майна згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи складає 25233,00 грн. З огляду на викладене, слідчий дійшов висновку, що у цьому випадку склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, відсутній і кримінальне провадження закрито з цієї підстави.

Вказана постанова позивачем не була оскаржена, оскільки вартість пошкодженого майна не підпадає під ознаки ч. 1 ст. 194 КК України.

Проте, вважає позивач, відповідачка несе цивільно-правову відповідальність за пошкодження майна.

Посилаючись на ст. 11, 13, 15, 16, 1166, 1192 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позивач просив стягнути з відповідачки на його користь 23999,00 грн, що складається з вартості: м`якого кутка «Рафаело» - 13499,00 грн, шафи - купе - 7550,00 грн, вікна металопластикового - 2950,00 грн, в рахунок відшкодування майнової шкоди та судові витрати у справі.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна -відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Т.П., подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права. Судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, які суд першої інстанції визнав встановленими. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Показами свідків підтверджується, що 03.06.2021 року у відсутність позивача відповідачка заходила до будинку, вказані обставини не заперечує і відповідачка; після того як відповідачка зайшла на подвір`я будинку свідки чули дзвін розбитого скла; відповідачка перебувала у будинку певний час, приблизно 10-15 хвилин, потім винесла речі і поїхала на автомобілі, який чекав її біля будинку; коли приїхав позивач вони разом з ним зайшли до будинку та побачили пошкоджені речі та розбите скло у вікнах у коридорі та кухні.

У даному випадку діє презумпція вини і відповідачка зазначену презумпцію не спростувала, що є підставою для висновку про наявність вини відповідачки.

Посилання відповідачки на те, що у 2019 році та 2020 році позивач притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП і тому сам міг пошкодити майно у будинку є недоцільним та безпідставним.

Придбане позивачем у грудні 2020 року майно не є предметом спору у справі про поділ

майна та не є спільною сумісною власністю, а є особистою власністю позивача.

Позивачем на підтвердження вартості пошкодженого майна надані товарні чеки, відповідачкою будь-яких доказів на спростування вартості майна не надано.

Оскільки відповідачка не спростувала своєї вини у пошкодженні майна позивача та вартість пошкодженого майна, позивач має право на відшкодування завданої майнової шкоди.

Від відповідачки ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Корсуновський П.Ю., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, судові витрати покласти на позивача.

Свідки, на яких посилається в апеляційній скарзі позивач, є його знайомими, жоден з них не підтвердив того факту, що саме відповідачкою було здійснено будь-які дії щодо спричинення шкоди, а лише підтверджено, що майно могла пошкодити відповідачка, тобто це є припущенням свідків.

Позивачем надано документи щодо вартості майна на час його придбання, тобто не надано доказів реальної вартості майна на час пошкодження такого майна, що суперечить ч. 2 ст. 1192 ЦК України.

Позивач не довів, що майно знищено та не може бути відновлено, а отже чому подано позов на відшкодування саме повної вартості такого майна.

Оскільки позивач звернувся з матеріальними вимогами до відповідачки, тому саме на нього покладено тягар доведення обставин, на які він посилається. Позивач в цій справі не довів наявність підстав для задоволення позову та порушення будь-яких своїх прав з боку відповідача.

Зазначена обставина була правильно врахована судом першої інстанції, рішення якого є законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони перебували у шлюбі з 19 грудня 2003 року до 24 червня 2021 року (а.с. 7, 8-10зв.).

29 грудня 2020 року позивач уклав з АТ «УкрСиббанк» кредитний договір (а.с. 15-18).

Згідно з додатковою угодою до договору від 29 грудня 2020 банк надав клієнту кредит в розмірі 35490 грн на придбання таких товарів: м`які меблі: м`який кут «Рафаело», диван « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; корпусні меблі: шафа-купе; холодильник. Оплата за товар згідно з платіжними документами перераховується з позичкового рахунку клієнта на рахунок продавця вказаних товарів ОСОБА_3 (а.с. 19-20).

Відповідно до товарного чеку від 29 грудня 2020 року вартість шафи - 7550,00 грн, кутка «Рафаело» - 13499,00 грн, кутка «Гранд» - 8499,00 грн, холодильника - 6200,00 грн (а.с. 23).

Згідно з товарним чеком від 28 жовтня 2021 року вартість вікна становить 2950,00 грн (а.с. 24).

15 червня 2021 року відомості за заявою позивача внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000118, розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 194 КК України.

З постанови про закриття кримінального провадження за матеріалами досудового розслідування №0000118 від 30.07.2021 року вбачається, що 03 червня 2021 року ОСОБА_1 при поверненні до будинку по АДРЕСА_1 виявив там розбите скло, не замкнені двері, а в середині будинку розбите скло в шафі та порізана оббивка на м`якому кутку, чим завдано майнової шкоди позивачу. ОСОБА_1 відомо, що приходила ОСОБА_2 .

З пояснень відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що вона дійсно 03 червня 2021 року приходила в будинок по АДРЕСА_1 . Двері будинку були не замкнені, вона заходила в середину, брала свої речі, але нічого не пошкоджувала. Зауважила, що пошкодити речі міг сам ОСОБА_1 , або його знайомі, під час спільного розпиття спиртних напоїв.

У ст. 194 КК України передбачено, що кримінальна відповідальність за даний вид злочину настає у разі умисного знищення чи пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах (шкоду на суму 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину), що станом на 03.06.2021 складає 273625,00 грн, вартість пошкодженого майна позивача згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи складає 25233,00 грн. З огляду на викладене, слідчий дійшов висновку, що у цьому випадку склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, відсутній (а.с. 21-22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 жовтня 2019 року у справі № 554/1583/16-ц висловив правову позицію, що аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц зробила правовий висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2020 року позивачем придбано майно: шафа; м`які кути «Рафаело», «Гранд»; холодильник.

Як убачається з постанови про закриття кримінального провадження за матеріалами досудового розслідування №0000118 від 30.07.2021 року в ході проведення досудового розслідування не було встановлено особу, якою було вчинено дії з пошкодження майна.

Відповідно до статті 1192 ЦК України, на яку послався позивач, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, для відшкодування реальної вартості пошкодженого майна позивачем має бути доведено, що майно втрачено. Проте позивачем надано лише доказ вартості майна на момент його придбання - товарний чек від 29.12.2020 року. Будь-яких доказів, що майно пошкоджено саме відповідачкою ОСОБА_2 , позивач не надав.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не доведення позовних вимог належними та допустимими доказами, з яким погоджується апеляційний суд.

Доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Тетяна Петрівна, залишити без задоволення, рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: