Справа № 308/8428/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Бедьо В.І.,

за участю:

секретаря судових засідань - Пазяк С.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача-1 - ОСОБА_3 ,

представника відповідача-1 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог нотаріус Котлярова Людмила Володимирівна про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов означений позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1), ОСОБА_5 (далі - відповідач-2), у якому позивач просить суд:

-визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради, укладений у м.Ужгород 15 квітня 2002 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_7 на суму 35000 гривень;

-визнати право власності ОСОБА_1 на спадкове майно за покійним чоловіком ОСОБА_7 , а саме - на земельну ділянку 0,06 га для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що чоловік позивача уклав із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу, за яким придбав земельну ділянку 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради. Між тим, договір залишився не нотаріально не посвідчений з вини продавця, яка ухилялася від проведення нотаріальних дій. Як стверджує позивач, після смерті її чоловіка виникла необхідність оформлення спадщини, однак з огляду на те, що договір нотаріально не посвідчувався нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на згадану земельну ділянку.

Крім того, позивач вказує, що наразі на земельну ділянку претендують відповідачі, які є дітьми ОСОБА_6 .

Також позивач посилається на те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

До суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_6 не могла відчужувати земельну ділянку, оскільки не успадкувала її після смерті чоловіка та не оформила належним чином право власності.

Представник відповідача-1 вказує на неможливість застосування ст.220 ЦК України до спірних правовідносин. Також звертає увагу суду на те, що позивачем не надано відомостей з реєстру речових прав.

На переконання Представник відповіда-1, право власності у позивача виникне лише після державної реєстрації, а тому відсутні підстави для визнання права власності одночасно з визнанням договору дійсним.

Також вказує на те, що договір купівлі-продажу був укладений у 2002, тоді як позивач звернулася з цим позовом лише у 2021 році, тобто з пропуском позовної давності.

Відповідач-2 правом на подання відзиву не скористався, що згідно з ч.2 ст.191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

Ухвалою від 05.07.2021 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 21.09.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 03.11.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

15.04.2002 між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради.

Згідно з договором правовою підставою для реєстрації права власності за продавцем було свідоцтвом про право на спадщину, видане 15.05.1997 №2-1247. Продаж земельної ділянки проводився за 35000 грн., які продавцю передано до підписання договору. Сторони договору обумовили, що нотаріальне посвідчення договору має бути здійснене не пізніше 15.12.2007. У разі, якщо договір до наведеної дати не буде посвідчено, вважатиметься, що продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Позивач є дружиною ОСОБА_7 , що підтверджується відміткою у паспорті позивача, а також свідоцтво про шлюб, видане повторно, копія якого міститься у матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрацію №59084496 від 21.01.2020 та свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 від 17.12.2019.

Позивач від шлюбу з ОСОБА_7 має сина - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, який, як встановлено судом, після смерті батька від прийняття спадщини відмовився, що засвідчується заявою третьої особи №10 по спадковій справі №01/2020.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб на день смерті одного з них від 08.01.2020 №73/18-21 на момент смерті ОСОБА_7 позивач разом із сином проживали разом за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач зверталася до третьої особи для видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, придбану за вищезгаданим договором від 15.04.2002, проте постановою №02-31 від 03.12.2020 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Окрім цього, суд з`ясував, що до продажу земельної ділянки остання належала ОСОБА_9 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 22.08.1994.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з такого.

Спір, що розглядається судом стосується договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.04.2002, тому до спірних правовідносин слід застосовувати, зокрема, приписи ЦК УРСР від 30.10.1999 та Закону України «Про власність» від 07.02.1991 №697-XII, які діяли на момент укладання означеного договору.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до частини 2 названого Закону громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Отже, право власності може набуватися, у тому числі й шляхом укладення угод.

Особливості визначення моменту виникнення права власності у набувача майна за договором унормовано статтею 128 ЦК УРСР. За правилами названої норми право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Відповідно до положень статей 41 та 42 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються (ч.1 ст.132 ЗК України в ред. від 01.01.2002).

За змістом ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Частиною 1 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Системний аналіз цитованого законодавства дозволяє суду стверджувати про те, що договір щодо земельної ділянки мав бути укладений з дотриманням вимог щодо його нотаріального посвідчення. Недотримання нотаріальної форми в силу закону тягне наслідок у вигляді недійсності такого договору.

Між тим, згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За обставин цієї справи суд вказує на те, що покупець за договором сплатив вартість земельної ділянки, що підтверджується змістом самого договору, з якого слідує, що грошові кошти передані до підписання договору.

Висновок про факт ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору підтверджується як умовами договору, згідно з якими сторонами погоджено строк, до спливу якого договір має бути нотаріально посвідчено, а також наслідки пропуску цього строку. Так, сторони погодили, що за умови не посвідчення нотаріального договору до 15.12.2007 вважатиметься, що має місце ухилення з боку продавця.

Понад це, суд звертає увагу на процесуальну позицію відповідача-1, відображену у поданому відзиву, з якої недвозначно слідує, що ОСОБА_6 відмовлялася від проведення нотаріальної дії.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України).

За таких обставин суд доходить до висновку про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради, укладений у м.Ужгород 15 квітня 2002 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_7 дійсним.

Суд відхиляє посилання представника відповідача-1 на те, що ОСОБА_6 не могла відчужувати земельну ділянку з таких мотивів.

Частиною 1 ст.79 ЗК України в ред. від 01.01.2002 встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Отже, спірна земельна ділянка існувала як об`єкт цивільних прав та могла бути відчужена. У матеріалах справи міститься копія державного акту на відповідну земельну, а також свідоцтво про право на спадщину. Повнота оформлення права власності для вирішення цього спору визначальною не являється, оскільки має лише правопідтверджуюче, а не правостворююче значення.

Не заслуговують на увагу аргументи представника відповідача-1 про те, що до спірних правовідносин не може бути застосований наслідок у вигляді конвалідації договору, позаяк заперечення учасника справи у цій частині ґрунтуються на законі, який до спірних правовідносин не є релевантним.

Суд також звертає увагу на те, що згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними

Беручи до уваги той факт, що договір купівлі-продажу земельної до визнання його дійсним у судовому порядку вважається недійсним в силу вищезгаданих положень закону, штучними є аргументи представника відповідача-1 про те, що позивач не надала доказів реєстрації права власності після смерті її чоловіка.

Суд вказує на те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, тому посилання представника відповідача-1 на те, що позивач не може ставити питання про визнання права власності одночасно, заявляючи вимоги про визнання дійсним договору.

При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Таким чином, суд доходить до висновку, що визнання за позивачем права власності буде належним та ефективним способом захисту.

Суд відхиляє посилання представника відповідача-1 на те, що за обставин цієї справи має місце звернення до суду з пропуском позовної давності, зважаючи на те, що позивач у даному випадку не була стороною договору купівлі-продажу не була, а про те, що договір не було нотаріально посвідчено дізналася лише після смерті свого чоловіка. При цьому, як пояснила позивач, упродовж тривалого часу вона дійсно користувалася земельної ділянкою.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позову.

На виконання приписів ст.141 з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у рівних частинах.

Питання щодо витрат на професійну правничу допомогу буде вирішено в порядку ч.1 ст.270 ЦПК України.

Керуючись статтями 12, 76-83, 141, 258-259, 263, 268 ЦПК України

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог нотаріус Котлярова Людмила Володимирівна про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності

задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради, укладений у м.Ужгород 15 квітня 2002 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_7 на суму 35000 гривень.

Визнати право власності ОСОБА_1 на спадкове майно за покійним чоловіком ОСОБА_7 , а саме - на земельну ділянку 0,06 га для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.І. Бедьо