КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/27103/22-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4524/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року, постановлену під головуванням судді Соколова О.М., про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 4 312 980,45 грн., з яких 3 033 372 грн. основного боргу, 207 432,78 грн. три відсотки річних та 1 072 175,67 грн. інфляційних втрат та стягнути судові витрати (а.с. 3-9).

У листопаді 2022 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на всі об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності ОСОБА_3 та заборонити будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, крім того, просив накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_3 , розміщені на всіх (будь-яких) банківських рахунках в розмірі суми позовних вимог щодо стягнення боргу - 120 727, 34 доларів США, за виключенням суми заробітної плати.

В обґрунтування заяви зазначав, що 15 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики шляхом складення відповідачем письмової розписки про отримання грошових коштів у сумі 113 000 доларів США та строк до 16 червня 2020 року. Проте відповідачем не здійснено жодної оплати щодо повернення заборгованості, у зв`язку з чим між сторонами виник спір щодо неповернення суми позики. Вважає, що наявний ризик невиконання рішення суду про задоволення позову, оскільки відповідач не здійснює добровільне погашення боргу, її нерухоме майно перебуває в іпотеці та під забороною відчуження за договорами іпотеки, які вчинялися з метою уникнення звернення стягнення на майно від інших кредиторів. Вказував, що невжиття заходів забезпечення позову, виходячи із предмету позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та унеможливить ефективний захист та поновлення порушених прав позивача (а.с. 39-43).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі № 757/27103/22-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Накладено арешт на всі об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності ОСОБА_3 (на все нерухоме майно) та заборонено будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, зокрема на:

- машиномісце № НОМЕР_1 , об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 19,7 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , знаходиться в підвальному 2-го рівня поверсі будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 31875899;

- машиномісце № НОМЕР_2 , об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 20,5 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , знаходиться в підвальному 2-го рівня поверсі будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 31875943;

- машиномісце № НОМЕР_3 , об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 17,3 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , знаходиться в підвальному 2-го рівня поверсі будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 31875861;

- нежитлові приміщення в літ. А (група приміщень №6), загальною площею 157,1 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 11692718;

- квартира АДРЕСА_2 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 425,6 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- квартира АДРЕСА_3 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 59 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 11582070;

- квартира АДРЕСА_4 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 467,4 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 31875814;

- машиномісце № НОМЕР_4 , об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 15,4 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , знаходиться в підвальному 2-го рівня поверсі будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- машиномісце № НОМЕР_5 , об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 15,8 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , знаходиться в підвальному 2-го рівня поверсі будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- машиномісце № НОМЕР_6 , об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 15,9 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , знаходиться в підвальному 2-го рівня поверсі будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- квартира АДРЕСА_5 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 75,5 кв.м., адреса АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, в межах суми позовних вимог, а саме 4 312 980 (чотири мільйони триста дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 45 коп.

В решті вимог - відмовлено (а.с. 60-62).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 18 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 , який не брав участі у справі - адвокат Гудзера Т.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу в частині накладення арешту та заборони вчинення будь-яких дій щодо відчуження наступного нерухомого майна: нежитлові приміщення в літ. А (група приміщень №6), загальною площею 157,1 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 11692718; квартира АДРЕСА_3 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 59 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 11582070, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову у цій частині (а.с. 66-71).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що відповідно до договору позики від 14 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Разумовою О.І. за реєстровим № 7733, ОСОБА_3 позичила 300 000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 14 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов`язання за договором позики ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_7 та нежитлові приміщення в літ. А (група приміщень № 6) в АДРЕСА_1 . Тобто вказане нерухоме майно перебуває в іпотеці у ОСОБА_1 , у зв`язку з чим за його рахунок неможливо гарантувати виконання рішення суду у цій справі. Накладення арешту на вказане майно відповідача перешкоджає ОСОБА_1 задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги у позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначав, що договір іпотеки укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 грудня 2016 року, тобто право застави виникло до ухвалення судом рішення у цій справі та має вищий пріоритет над будь-якими арештами, накладеними на нерухоме майно у зв`язку з розглядом цієї справи. Крім того, вартість нерухомого майна є меншою, ніж розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , який становить 300 000 доларів США. Таким чином, арешт переданого в іпотеку нерухомого майна та заборона вчиняти щодо відчуження цього майна будь-які дії не можуть забезпечити виконання рішення суду у цій справі та ефективний захист прав позивача, оскільки вимоги останнього не можуть бути задоволені за рахунок іпотечного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року переглядається апеляційним судом в межах вимог апеляційної скарги, тобто в частині накладення арешту та заборони вчинення будь-яких дій щодо відчуження наступного нерухомого майна: нежитлові приміщення в літ. А (група приміщень №6), загальною площею 157,1 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 11692718; квартира АДРЕСА_3 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 59 кв.м., адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 11582070.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 , який не брав участі у справі - адвокат Гудзера Т.С. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Григораш К.М. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси про що є відмітки працівників пошти про вручення поштових відправлень ОСОБА_1 18 квітня 2023 року та ОСОБА_3 18 квітня 2023 року, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 112-118).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог у цій справі є стягнення суми заборгованості за договором позики від 15 червня 2020 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що між сторонами виник спір щодо неповернення суми позики за договором позики від 15 червня 2020 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що вид забезпечення є співмірним з заявленими позовними вимогами та наявні підстави вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З таким висновком колегія суддів погодилась та вважає його правильним, з огляду на предмет позову у даній справі, яким є стягнення заборгованості за договором позики. Такий захід забезпечення позову, як арешт нерухомого майна, є співмірним із заявленими позивачем вимогами позовної заяви.

Крім того, спірне нерухоме майно (квартира за адресою: АДРЕСА_7 та нежитлові приміщення в літ. А (група приміщень № 6) за адресою: АДРЕСА_1 ) належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується виділеними матеріалами справи (а.с. 44-58) та відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, відповідно до якої позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, негативним наслідком незабезпечення позову про стягнення заборгованості за договором позики є можливість реалізації належного відповідачу нерухомого майна.

Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання такого набравшого законної сили рішення суду може бути утруднено або визнано неможливим у зв`язку з відсутністю у відповідача рухомого або нерухомого майна достатнього для його виконання.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо повернення позики, обґрунтовано вважав, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження майном, а тому дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що оскаржуваною ухвалою порушено права ОСОБА_1 , який є іпотекодержателем нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_7 та нежитлових приміщень в літ. А (група приміщень № 6) в АДРЕСА_1 , колегія суддів відхилила з огляду на те, що накладення арешту на майно відповідача є тимчасовим заходом, а нерухоме майно у разі задоволення позову може бути реалізоване у межах виконавчого провадження з метою виконання рішення суду. При цьому, існують ризики відчуження відповідачем спірного майна, а тому не накладення арешту на таке майно в порядку забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Так, апелянтом не доведено, що на час звернення позивача до суду із позовною заявою та заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 заявляв про звернення стягнення на нерухоме майно, на яке позивач просив накласти арешт.

Накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку», оскільки відповідно до статті 1 зазначеного Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Зазначений висновок викладено Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 761/31581/19 (провадження № 61-8963св20), від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц і підстав відступати від зазначеного висновку судом не встановлено.

Таким чином, оскаржувана ухвала про накладення арешту не позбавляє ОСОБА_1 , як іпотекодержателя частини нерухомого майна, задовольнити свої вимоги в майбутньому і не скасовує для апелянта правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку», забезпечує дотримання балансу інтересів позивача, відповідача та ОСОБА_1 , а тому не підлягає скасуванню.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню. При цьому, таке судове рішення не позбавляє осіб, які беруть участь у цій справи, надати до районного суду відповідні докази вартості арештованого нерухомого майна та заявити про достатність накладення арешту на його частину для забезпечення можливого виконання рішення суду у цій справі.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 26 травня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова