КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/275/23 Головуючий у суді І інстанції Котлярова І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/7673/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Сенс Банк» на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 рокупозовну заяву повернуто позивачу з підстав неналежного усунення ним недоліків цієї заяви, визначених в ухвалі від 18 січня 2023 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника за довіреністю - адвоката Матвійчука М.З. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а матеріали справи направити для продовження до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що місцевий суд не мав достатніх підстав для залишення позовної заяви без руху та її повернення позивачу, оскільки пред`явлений позов відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, а подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу і недоліки, встановлені судом, могли бути усунуті під час підготовчого провадження у справі. Аналіз наданих сторонами доказів здійснюється судом при вирішенні справи по суті спору, а не на стадії відкриття провадження у справі, тому суд з формальних підстав повернув позовну заяву, порушивши право позивача на доступ до правосуддя. Крім того, не врахував висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2021 року справі № 201/1333/19.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у визначений судом спосіб та в повному обсязі не усунув визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки, а саме: подав заяву про усунення недоліків замість позовної заяви в новій редакції та не навів обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, і не надав доказів, що підтверджують такі обставини.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини першої - третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом встановлено, що у грудні 2022 року АТ «Сенс Банк» в особі представника за довіреністю - адвоката Матвійчука М.З. пред'явило в суді позов до ОСОБА_1 про встановлення йому безстрокового і безоплатного земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,1125 га, кадастровий номер :09:092:0156, що знаходиться на території Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області та належить на праві власності відповідачу, для проходу та проїзду через земельну ділянку на транспортному засобі, права встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту та утримання нежитлового приміщення їдальні, загальною площею 775,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позивачу на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1776, виданого 04 листопада 2021 року приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Теплюк Г.М.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 175, 177 ЦПК України, а саме:

- представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження неможливості та використання свого майна без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, не обґрунтована необхідність встановлення земельного сервітуту, не надано технічної документації з визначення меж земельного сервітуту на місцевості, не наведено обґрунтованих доводів, у зв`язку з чим повинен бути встановлений сервітут і що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом;

- представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження неможливості укладення договору сервітуту з відповідачем, що передує зверненню до суду, оскільки долучена до справи пропозиція укладення договору земельного сервітуту направлена відповідачу виключно 15 грудня 2022 року, а даний позов сформовано та направлено до суду 29 грудня 2022 року, що не може свідчити про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Матеріали справи не містять доказів про отримання відповідачем вказаної пропозиції;

- з даної пропозиції вбачається, що її було направлено відповідачу АТ «Альфа-Банк», в той час як на момент її направлення правонаступником АТ «Альфа-Банк» вже був позивач. У поданій позовній заяві представник позивача жодних пояснень щодо вказаних розбіжностей не наводить та не обґрунтовує, а виключно посилається на вжиття заходів досудового врегулювання спору;

- представник позивача звернувшись до суду із позовною заявою про встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту, не конкретизує прохальну частину позовних вимог, а саме на яку земельну ділянку (частину) він просить встановити сервітут, який її розмір, метраж, межі земельної ділянки та інші обставини, які мають суттєве значення у справі;

- представником позивача долучено до матеріалів справи копії документів, які є не належної якості та не читабельними, зокрема копія договору іпотеки та копія свідоцтва, що унеможливлює суд їх належним чином дослідити та встановити обставини, на які він посилається у поданій позовній заяві.

Суд першої інстанції вказав, що позивачу необхідно усунути зазначені недоліки протягом десяти днів з дня одержання копії ухвали шляхом подання до суду нової позовної заяви із виконанням усіх вимог, зазначених у статтях 175, 177 ЦПК України та в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

На виконання вимог зазначеної ухвали 21 лютого 2023 року до суду надійшла заява представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Матвійчука М.З. про усунення недоліків, в якій зазначено про те, що будь-які інші документи, окрім тих, що долучені до позовної заяви та цієї заяви, наразі у позивача відсутні, а в процесі розгляду справи в порядку загального позовного провадження він має намір заявити клопотання про витребування доказів, призначення земельно-технічної експертизи тощо. Досудову пропозицію щодо укладення сервітуту відповідач отримала 03 січня 2023 року, однак відповіді на неї не надходило. АТ «Альфа-Банк» та АТ «Сенс Банк» є однією і тією ж юридичною особою, змін зазнала лише назва банку, в результаті чого поступово вводились зміни в діловодство банку. До заяви про усунення недоліків були додані документи згідно зазначеного переліку, в тому числі копії договору іпотеки та свідоцтва.

27 лютого 2023 року суд першої інстанції постановив ухвалу, якою позовну заяву АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту повернув позивачу.

Так, процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, повертаючи позовну заяву АТ «Сенс Банк» з мотивів невиконання ним вимог ухвали суду про залишення цієї заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, тому його висновок про те, що подання заяви про усунення недоліків замість позовної заяви в новій редакції та не ненадання доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, являється належною підставою для постановлення оскаржуваної ухвали, є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції фактично вдався до дослідження обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, та здійснив оцінку доказів, наданих позивачем на їх підтвердження.

Колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви без руху та її подальше повернення позивачу з наведених вище підстав є неприйнятним виявом надмірного формалізму на стадії вирішення питання про відкриття провадженні у справі.

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

За змістом статей 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною.

При вирішенні питання про прийняття позовної заяви суддя лише перевіряє, чи має заявник, відповідно до статті 4 ЦПК України право на порушення справи, чи відповідають форма і зміст заяви вимогам, чи дотримані правила підсудності та чи не має інших, встановлених законом перешкод для порушення справи в суді.

За частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Відповідно до положень статей 5, 12, 81, 83 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не вказують на недоліки позовної заяви, а фактично містять судження, що стосуються суті позовних вимог, які тягнуть постановлення інших за значенням судових рішень, тому зазначені в ухвалі районного суду обставини не можуть бути недоліками в розумінні статті 175 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд припустився надмірного формалізму на стадії відкриття провадження у справі та створив позивачу необґрунтовані перешкоди у доступі до правосуддя, вважаючи, що недоліки позовної заяви не усунуто, оскільки звертаючись до суду з позовною заявою, а в подальшому - із заявою про усунення недоліків позовної заяви, позивач виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, та додав докази, які вважав за потрібне надати для розгляду його позову.

У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Golder v. the United Kingdom», серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі «Guerin v. France», пункт 37).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в земельних правовідносинах.

Отже, в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав повертати позовну заяву АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту позивачу, йому належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті позовних вимог не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року скасувати, справу за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітутунаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2023 року.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній