ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4312/23 Справа № 612/547/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача:Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що згідно із заявою б/н від 27.12.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 14.04.2016 року має заборгованість у сумі 23 325,72 грн., з яких: 18 294,41 грн. - тіло кредиту; 3 415,69 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 5 612,13 грн. нараховано пені; 750,00 грн. нараховано штрафів, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована складова); 1 086,94 грн. - штраф (процентна складова).

У зв`язку із викладеним просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 325,72 грн. та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема зазначає, що ОСОБА_1 уклала кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 27.12.2007 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з тарифами які діяли на дату підписання заяви. На підставі заяви від 27.12.2007 року позивачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт, який у подальшому збільшувався. Звертає увагу, що активація картки та користування картковим рахунком, відповідно до виписки по ньому, свідчить про отримання кредитної картки відповідачем та прийняття ним умов кредитного договору, зокрема і розміру процентів. Зазначені обставини підтверджені належними та допустимим доказами. Зокрема і розрахунком заборгованості та випискою по рахункам відповідача, яка має статус первинного документу.

Також заперечує щодо можливості заволодіння грошовими коштами з кредитної картки яка належить відповідачу у зв`язку із спеціальною процедурою реєстрації в Інтернет Банкінгу Приват24 забезпеченою захистом від шахрайських дій, а саме проходження клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, пін-коду, який відомий лише власнику, номеру телефону. Зазначені дії також дають можливість ідентифікувати клієнта при проведенні операцій по картці через мережу Інтернет та додатково захищені процедурою надсилання ОТП-паролю на мобільний телефон клієнта у вигляді СМС-повідомлення, який останній вводить у рядку використовуваного ним сервісу під час оплати в мережі Інтернет.

Відповідно до умов договору клієнт зобов`язаний запобігати втраті картки, ПІНа або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу або їх незаконного використання, а також повідомляти банк і правоохоронні органи про їх втрату та незаконне використання.

Враховуючи наведене вважає що ними доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем та її користування кредитними коштами, а відповідачем не спростовано заволодіння третіми особами цими коштами шляхом шахрайських дій, оскільки авторизація та ідентифікація для переказу коштів відбувалась із правильним веденням даних, які могли бути відомі лише клієнту та не підлягали передачі третім особам.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову з урахуванням уточнених позовних вимог становить 23 325,72 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено використання кредитних коштів у сумі 12 001 грн. саме відповідачем, тому в силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України у відповідача відсутні зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам у справі та нормам матеріального і процесуального права .

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено,що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір з ОСОБА_1 шляхом заяви про відкриття рахунку та надання банківських послуг, на підставі якої отримала кредитну картку «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту у сумі 4000,00 грн., базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору 3% в місяць із розрахунку 360 днів в році. Строк дії ліміту співпадає зі строком дії кредитної карти. Також заява містить положення, що відповідач ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг; Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку. Відповідач виражає свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач отримав картку № НОМЕР_1 .

У період з 27.12.2007 року по 17.10.2014 року банк неодноразово змінював ліміт, зокрема з 4 000,00 грн. до 12 000,00 грн., що підтверджується довідкою банка.

На підтвердження інших умов договору, позивачем до позову доданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг .

Також до кредитного договору позивачем додано довідку про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» підписану ОСОБА_1 , в якій також зазначено базова процентна ставка у розмірі 3% на місяць.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01.04.2015 року ОСОБА_1 не мала заборгованості за кредитним договором від 27.12.2007 року.(а.с.6,7). Заборгованість почала нараховуватися позивачем з 09.06.2015 року та станом на 14.04.2016 року складала 23 325,72 грн., з яких: 18 294,41 грн. тіло кредиту; 3 415,69 грн. нараховано відсотків за користування кредитом; 5 612,13 грн. нараховано пені; 750,00 грн. нараховано штрафів, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована складова); 1 086,94 грн. - штраф (процентна складова).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27.12.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В підтвердження укладання договору позивачем надано копію анкети-заяви від 27.12.2007 року з підписом клієнта, де зазначено його особисті дані; розрахунки заборгованості за договором від 27.12.2007 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , виписки за договором б/н на ім`я відповідача, довідку про збільшення кредитного ліміту, якими підтверджується надання грошових коштів ОСОБА_2 та періодичні погашення за наданим кредитом.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що спірна сума коштів була знята з її кредитної картки в результаті шахрайських дій третіх осіб, про що вона повідомила працівників банку та правоохоронні органи.

Зокрема з матеріалів справи вбачається, що після зняття з кредитної картки відповідача 22 липня 2015 року коштів,остання повідомила працівників Близнюківської філії ПАТ «ПриватБанк» 23 липня 2015 року і запропонувала їм заблокувати усі її карткові рахунки. (а.с.62).

28 липня 2015 року з рахунку знову знімалися кошти згідно виписці по картці-рахунку від 21.08.2015 року. Відповідач ОСОБА_1 написала заяву про вчинення шахрайських дій до філії ПАТ «ПриватБанк» в Харківській області та служби безпеки ПАТ «ПриватБанк».

Також ОСОБА_1 звернулася до слідчого відділку Лозівського МВ ГУ МВС України в Харківській області і на підставі її звернення було порушено кримінальне провадження за №№0001746 від 23.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст. 190 КК України (а.с. 63, 64).

27.07.2015 ОСОБА_1 зверталась до керівництва ПАТ КБ «ПриватБанк», служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявами щодо повідомлення про заходи, що були застосовані при розгляді її заяви від 23.07.2015 (а.с.65,66,67).

24 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 було направлено лист ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому запропоновано звертатися до правоохоронних органів. (а.с.68)

Листом від 12.02.2016 року ПАТ КБ«ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово - 21.08.2015 року, 22.08.2015 року, зверталась до слідчого відділку Лозівського ВП ГУ НП України в Харківській області із заявами про повідомлення щодо виконання слідчих дій по кримінальному провадженню за №0001746 від 23.07.2015 року.

Слідчим відділом Лозівського ВП ГУ НП в Харківській області на ім`я ОСОБА_1 надавались відповіді з яких вбачається, що слідчі дії тривають до теперішнього часу. Так, така відповідь надходила відповідачу 08.09.2016 року; 04.01.2017 року; 26.06.2017 року; 07.03.2018 року; 16.07.2018 року.

На адресу суду 16.01.2017 року надійшла інформація по кримінальному провадженню №0001746 від 23.07.2015 року, з якої вбачається, що до ВМ (С.Близнюки) Лозівського МВ ГУ МВС України в Харківській області надійшла заява гр. ОСОБА_1 про те, що невідомі особи за допомогою системи «Приват24» шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами на суму 12001 грн. з кредитної картки та 263 грн. з зарплатної картки, при цьому завдали матеріального збитку потерпілій. Дана заява була зареєстрована до ЄРДР за №0001746 від 23.07.2015. У ході досудового слідства було проведено ряд слідчих дій, з`ясовано на яку картку були перераховані гроші, вилучені документи з ПАТ КБ «ПриватБанк», на сьогоднішній день досудове слідство триває. (а.с.97).

У пунктах 32.1, 32.7статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»(надалі - Закон) визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.

Згідно із пунктом 37.2статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32статті 1 Законувизначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.

Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону).

Згідно з пунктом 14.16статті 14 цього Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 14.14 статті 14 цього Закону під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений положенням «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» (надалі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів».

Вимоги цього Положення поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач).

Так, згідно З п.п.5-9 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Пунктом 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, та того що електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, про що негайно повідомлено банк, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач не повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій.

Згідно з п.14.3.ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705(далі - Положення № 705).

Згідно з пунктом 14.12.статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Відповідно до п.7 розділу X Положення № 705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.

3a змістом п. 6 розділу VI Положення № 705 та п. 14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи після списання спірних грошових коштів ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про підозрілу активність на її рахунку, яка могла виявитись шахрайськими діями та просила заблокувати її картку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач виконав свої обов`язки перед банком щодо погашення заборгованості за договором кредиту, повідомив банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку, зокрема, повідомивши позивача про необхідність блокування карткового рахунку негайно, звернувся до правоохоронних органів з приводу заволодіння грошовими коштами з банківського рахунку.

Позивачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані апеляційною скаргою не доведено, що відповідач будь-якими своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

До таких висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 751/5017/20, які правильно було враховано судом першої інстанції.

Також аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 758/7327/14-ц, від 12.02.2018 року у справі № 592/2386/16-ц та від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц, відповідно до вимог ч. 4ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права. Так, відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог банку.

Зокрема суд першої інстанції врахував, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг,покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 23 325,72 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: