Номер провадження 2/754/357/23
Справа №754/1474/22
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Панченко О.М.

за участю секретаря Сарнавського М.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Житлово-будівельного кооперативу «Дарницький -9» про усунення перешкод у користуванні спадковим майном, визнання права власності та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Дарницький -9» про усунення перешкод користування спадковим майном. В обґрунтування заявлених позовних вимог, Позивач посилалася на ті обставини, що 18 березня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про, що зроблений актовий запис №263. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. В зв`язку зі смертю ОСОБА_6 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка знаходиться у Житлово-будівельному кооперативі «Дарницький - 9». 31 серпня 2021 року Позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. з заявою про прийняття спадщини, яка відкрила спадкову справу за померлим спадкодавцем ОСОБА_6 . Крім позивача, до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернувся рідний брат спадкодавця - ОСОБА_4 . 07 вересня 2021 р. відповідач забрав правоустановчі документи на квартиру АДРЕСА_1 , змінив замки на вхідних дверях, чим обмежив Позивача права користуватись спадковим майном, про що вона подала заяву до Деснянського ВП ГУНП України у м. Києві. На підставі викладеного позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на спадкове майно шляхом її вселення до квартири АДРЕСА_1 .

20 січня 2023 року через канцелярію суду представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 була подана заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом за померлим чоловіком ОСОБА_6 , посилаючись на втрату правоустановчих документів на вказану квартиру, що унеможливлює оформлення нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на неї. Разом із заявою про збільшення позовних вимог, представником позивача подано клопотанням про залучення до участі у справі в якості третьої особи Житлово-будівельний кооператив «Дарницький - 9».

Ухвалою суду від 02.02.2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовчий розгляд. Витребувано від приватного нотаріуса КМНО Довбах Н.П. копію спадкової справи за ОСОБА_6 .

Ухвалами суду від 16.06.2022 р., 09.09.2022 р., 17.10.2022 р., витребувано від ЖБК "Дарницький 9" довідку про сплату пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 , від Деснянської РДА в м. Києві та від відповідача ОСОБА_4 відповідно належним чином засвідченку копію ордеру на вказану квартиру.

Ухвалою суду від 09.03.2023 року, що була занесена до протоколу судового засідання закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що будинок АДРЕСА_3 було збудовано членами Житлово-будівельного кооперативу «Дарницький - 9». 20.03.1967 р. у квартирі АДРЕСА_4 були зареєстровані ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_8 , які мали двох синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_6 з 25.12.1990 року до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований та проживав у кв. АДРЕСА_4 . ОСОБА_4 з 08.09.1992 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 . У 2001 році померла ОСОБА_7 і після її смерті відкрилась спадщина на частику права власності на кв. АДРЕСА_1 , яку прийняли шляхом вступу в володіння її чоловік ОСОБА_8 та молодший син ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8 , внаслідок чого відкрилась спадщина на частки права власності на кв. АДРЕСА_1 , яку прийняв ОСОБА_6 , як спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , в зв`язку з чим відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_4 . Заповіту після смерті ОСОБА_6 не залишив.31 серпня 2021 року позивач, як дружина спадкодавця, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було відкрито спадкову справу №14/2021 до майна померлого ОСОБА_6 . 07 вересня 2021 р. відповідач почав чинити позивачу перешкоди у користуванні спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом відібрання правоустановчих документів на вказану квартиру та змінивши замки на вхідних дверях. На підставі цього представник позивача просить задовольнити позовні вимоги, визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом за померлим чоловіком ОСОБА_6 та усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності на спадкове майно шляхом її вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач в судове засідання не з"явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні відмовилася від надання будь-яких пояснень по справі, відзиву на позов також надано не було.

Представник відповідача - Голова правління ЖБК «Дарницький -9» Кириченко Н.Г. в судове засідання не з"явилася, надала свої письмові пояснення повідомивши суд, що у кооперативу відсутня можливість надати довідку про сплату пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 , оскільки у правління відсутні квитанція чи платіжне доручення про сплату цього внеску. Водночас, на даний час заборгованість зі сплати пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 перед ЖБК «Дарницький - 9» не рахується.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого, статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , була дружиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданого 31 серпня 2021 року.

Після смерті ОСОБА_6 залишилася спадщина, до складу якої, крім іншого входить квартира АДРЕСА_1 .

Факт належності вказаної квартири померлому підтверджуються витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 07.09.2021 р., довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 09.11.2021 р., письмовими поясненнями голови правління ЖБК «Дарницький -9» Кириченко Н.Г. від 06.07.2022 р.

Водночас, згідно довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 09.09.2021, на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 право власності не зареєстровано.

На даний час, ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. для оформлення спадщини на квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відсутністю документа, що, посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, остання запропонувала звернутися до Деснянського районного суду м. Києва, для визнання за нею, як спадкоємцем ОСОБА_6 права власності на вказану квартиру.

Тобто у встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину прийняла, однак свідоцтво про спадщину на квартиру не видавалось, оскільки відсутній документ, що, посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, а іншого способу захисту свої прав аніж звернення з позовом до суду у позивача немає, тому вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом за померлим чоловіком ОСОБА_6 є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання суду є стаття 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які закріплюють, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 9 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98).

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Так, внаслідок відмови відповідача в забезпеченні вільного доступу позивача до квартири, остання, несе певні обмеження в праві користування спірною квартирою.

Позивач, як власник квартири, має право на вселення до неї, оскільки стороною відповідача не представлено доказів забезпечення можливості позивачу вільного доступу до спірної квартири, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема, усуненню перешкод в користуванні квартирою шляхом її вселення у дану квартиру.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача не наведено переконливих тверджень, які б спростовували пред`явлені позовні вимоги, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Дарницький - 9» про усунення перешкод у користуванні спадковим майном, визнання права власності та вселення, - задовольнити.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , 1967 р.н., РНОКПП НОМЕР_3 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_3 спадковим майном у вигляді квартири АДРЕСА_1 , як особою, яка прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , шляхом її вселення до вказаної квартири.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 14 412 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Панченко