Справа № 161/2435/23 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/431/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14 лютого 2023 року звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про порушення особистого немайнового права, про спростування недостовірної інформації з документу - 1, про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди. Просив «визнати що вразі ненадання доказів достовірності відповідачем вказаної спірної інформації є підставою вважати її недостовірною; визнати що вказане « ОСОБА_1 проігнорував» підписати наряд допуск 25.08.2021р. є недостовірна інформація: стосується позивач, поширена не спростована, та використовується; визнати, що 18.10.2021 року факту аварії не було і це є недостовірна інформація що кривдить немайнові права позивача; визнати наявність тверджень як недостовірної інформації є в документі -1 і стосуються ОСОБА_1 позивача поширена більше ніж одній особі не є спростована та використовується; визнати факт зберігання, використання, поширення більше ніж одній особі недостовірної інформації в документі-1; спростувати недостовірну інформацію викладену в документі-1в спосіб встановлений судом; стягнути моральну шкоду у розмірі 99 999 грн з відповідача на користь позивача передбачено національним законодавством та ст.32 Конституцією України».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2023 року вищевказану позовну заяву визнано неподаною та повернено позивачу на підставі ст. 183 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначену ухвалу. Вказує, що він відповів на недоліки, встановлені судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 16 лютого 2023 року, у заяві від 22 лютого 2023 року. Вважає, що його позовна заява визнана неподаною та повернута з формальних підстав, чим обмежено його конституційне право. Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачеві. Ухвала постановлена із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, не містить зрозумілої конкретики, що саме він порушив, що унеможливило судовий розгляд, які саме недоліки були встановлені, які саме вимоги статей 175, 177 ЦПК України не виконав умисно чи з поважних підстав. Він повністю обґрунтував позовні вимоги, оскільки відповідачем порушено його права внаслідок використання, поширення недостовірної інформації як «порушення немайнового права честі й гідності» з боку відповідача у зазначеному документі-1, які було поширено та не спростовано в законний спосіб, а факти порушення прав повинні бути захищеними без застосування сили, в законний спосіб і в суді, про що детально з посиланням на докази зазначено у позовній заяві. Судом поспішно та неправильно встановлено, що його обґрунтування щодо спірних правовідносин можуть стати підставою для відмови у позові, незгода суду з такими обґрунтуваннями не може бути підставою для відмови у позові. Зазначення конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення. Повернення позовної заяви із зазначених підстав не відповідає принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі й порушує сутність його права на доступ до суду, що з огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є недопустимим. Просить ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2023 року у цій справі скасувати, справу № 161/2435/23 передати в Луцький міськрайонний суд для відкриття провадження і продовження судового розгляду.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.2 ст.369 ЦПК України.

За змістом ч.ч.4 та 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що в апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175, 177 ЦПК України, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначенні статтями ст. ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди залишено без руху, оскільки вона оформлена з порушенням вимог, передбачених ст.175 та ч.1,5 ст.177 ЦПК України. У вищевказаній ухвалі суду першої інстанції зазначив, що в порядку, визначеному п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ОСОБА_1 слід уточнити позовні вимоги у формі, яка у разі їх задоволення сприятиме захисту та поновленню його порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Звертаючись до суду з позовом про спростування недостовірної інформації, захист честі і гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди, позивач не надав у порядку, визначеному п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, жодних доказів на підтвердження зазначених у позові обставин, не повідомив про їх наявність (відсутність). Всупереч п. п. 8, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_1 не містить: зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

На адресу суду першої інстанції 22 лютого 2023 року надійшла заява ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 16 лютого 2023 року, у якій зазначено, що суд зайняв упереджену позицію захисту відповідача, а не позивача, вимога суду про усунення недоліків процесуально неправильною, а ухвалу такою, що суперечить гарантованому праву на судовий захист. Ним обґрунтувано позов належно праву, в міру обізнаності та можливостей, розраховуючи на справедливий та чесний суд, що вважає достатнім для судового розгляду, гарантованого судового захисту немайнових прав, порушений прав та свобод. Предметом позову є обґрунтована ст. 32 Конституції України поширена відповідачем недостовірна інформація, яка стосується його особи, поширена більше, ніж одній особі, зберігається, використовується, зібрана і викладена у документі-1. Він звертається до суду саме з позовом про порушення особистого немайнового права. Слова «не надає жодних доказів» та «не повідомляє про їх наявність (відсутність)» вважає грубим вимислом проти гарантованого судового захисту, порушених прав та свобод і таким, що є недопустимим на стадії залишення без руху. Способами захисту визначає визнання недостовірною, спростування та відкликання встановленої судом недостовірної інформації. Наміри відмови суду в позовному розгляді вважає зайвим моральним тиском на конституційні гарантовані права позивача і особи з інвалідністю, якій важко захиститись від свавільного порушення прав відповідачем в суді. Просив врахувати, що з тотожним позовом до цього відповідача не звертався. Він звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, а інші судові витрати - «матеріальні витрати на складання позову», які «є переважно консультативними, інтелектуальними і за реаліями сьогодення» він оцінює в 20 000 грн. Підстав для «пере називання його позову чи відмови в судовому розгляді» не вбачає. Такі обґрунтування просив вважати «юридичними доказами як доповнення до цього позову «про порушення особистого немайнового права» - відповідачем проти позивача».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2023 року вищевказану позовну заяву визнано неподаною та повернено позивачу. Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву виходив з того, що заява позивача від 22 лютого 2023 року містить власні міркування з приводу постановленого судового рішення (ухвали про залишення без руху), жодних документів ОСОБА_1 до зазначеної вище заяви не додав, відтак не виконав вимоги ухвали суду від 16 лютого 2023 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна заява не відповідає вимогам ст. ст.175, 177 ЦПК України.

Статтею 185 ЦПК України передбачено, що суд вправі повернути позовну заяву позивачу, якщо вона за формою та змістом не відповідає вимогам ст. ст. 175 і 177 ЦПК України, а ухвала про залишення без руху із вказаними у ній недоліками позовної заяви у встановлений судом строк не виконана.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України. Зокрема, п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Суд першої інстанції, залишаючи таку позовну заяву без руху, зробив правильний висновок про те, що прохальна частина позовної заяви не містить чіткого визначення способу судового захисту позивача та не містить посилань, які саме дії відповідача позивач вважає протиправними. Вищевказані позовні вимоги потребують уточнення та конкретизації за змістом, відповідно до характеру цих вимог. Зі змісту позову та прохальної його частини залишається незрозумілим, які саме дії відповідача позивач вважає протиправними і в чому саме вони порушують права та законні інтереси позивача.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У прохальній частині позивач просить спростувати недостовірну інформацію, що міститься в «документі 1», при цьому не вказує його назву, дату, не приєднав його оригінал чи копію до матеріалів позовної заяви, не заявляв клопотання про витребування документу у відповідача або в третіх осіб, не вказує, яку саме спростувати інформацію та яким способом. Позовні вимоги позивача в цій частині не відповідають наведеним вище приписам процесуального закону, оскільки обраний ним спосіб захисту порушеного права є занадто абстрактним, загальним, неконкретним.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачу необхідно уточнити свої вимоги, вказати обставини, якими обґрунтовуються вимоги, зазначити та/або надати докази, що підтверджують означені обставини.

Вказані недоліки є суттєвими та такими, що не дозволяли суду першої інстанції відкрити провадження в справі та розглянути її з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК України. У зв`язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Позовна заява - установлена законом форма звернення до суду за вирішенням спору про суб`єктивне право. Відповідна форма позову дозволяє чітко фіксувати зміст заявлених вимог, їх відповідність закону, час і місце пред`явлення позову, оперативно виявляти та усувати недоліки і помилки, допущені заявником. Таким чином, форма позовної заяви - одна з гарантій права позивача та відповідача на судовий захист.

В заяві від 22 лютого 2023 року, яка за своїм змістом не є заявою про усунення недоліків в розумінні ст. 185 ЦПК України, позивач чітко зауважив, що не бажає здійснити уточнення позовних вимог та конкретизувати обрані ним способи захисту його порушеного права, натомість вважає викладені ним позовні вимоги правильним та законним.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду України, викладені в п.7 Постанови Пленуму № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», відповідно до яких подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Позивач у своїй позовній заяві повинен був зазначити саме засоби доказування, в яких містяться докази, що дозволять довести його правову позицію, і про які йому відомо, що ним зроблено не було.

Апеляційна скарга позивача також обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала винесена з надмірним формалізмом, що перешкодило йому у доступі до правосуддя.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Колегією суддів не встановлено ознак надмірності формалізму при застосуванні судом першої інстанції норм процесуального права, встановлених щодо форми та змісту позовної заяви, а тому такі вимоги суду є виправданими та не порушують засадничого принципу судочинства рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» («Osman v. The United Kingdom») та «Креуз проти Польщі» («Creus v. Poland») Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

Окрім того, суд першої інстанції не досліджував питань, що стосуються викладу обставин справи, з`ясування предмету позову (що конкретно вимагає позивач) та підстав позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), змісту вимог (який спосіб захисту свого права він обрав), як про те помилкового вважає позивач. Суд не надавав таким критеріям оцінки і не робив висновків.

Висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстав неусунення позивачем вищевказаних недоліків відповідає процесуальним норам закону.

Обґрунтування апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом норм матеріального права на увагу не заслуговують, оскільки під час залишення позову без руху та повернення позовної заяви суд не здійснює розгляд справи по суті спору, а відтак і не застосовує матеріально-правові норми.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, тобто після усунення вищевказаних недоліків позивач має право, повторно звернутися до суду із заявленими позовними вимогами, у зв`язку із чим право позивача на доступ до правосуддя не порушено.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви, судом дотримано вимоги процесуального права, апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Ухвалу суду необхідно залишити без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2023 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді