КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7548/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ № 169-аг від 28 червня 2022 року про результати службового розбору з оголошенням догани та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно наказу №596-ос від 27 грудня 2019 року начальника головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України він був прийнятий на роботу на посаду лікаря-дерматовенеролога з 02 січня 2020 року з тривалістю робочого дня у 7 год. 42 хв. з 13 тарифним розрядом. Трудовий договір з відповідачем не укладався.

Вказував, що 08 липня 2022 року згідно наказу №239-ос від 05 липня 2022 року він був звільнений на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

05 липня 2022 року позивача повідомили про наказ №176-аг від 05 липня 2022 року про результати службового розслідування щодо порушення регламентного робочого часу, визначеного внутрішнім трудовим розпорядком часу накладення стягнення у вигляді звільнення з посади. Попередньо 20 червня 2022 року в усному порядку позивачу висловили підозру у вживанні спиртних напоїв під час виконання службових обов`язків.

Разом з тим, позивачем зазначено, що ним не порушувалась трудова дисципліна і він ніколи не вживав спиртних напоїв на роботі, а тому вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом було встановлено, що 08 серпня 2022 року він особисто отримав копії висновку та матеріалів службового розслідування. Однак, 08 серпня 2022 року ним були отримані виключно матеріали іншого розслідування щодо порушення регламенту робочого часу, визначеного внутрішнім трудовим розпорядком, та накладення стягнення у вигляді звільнення з посади. А відповідач не долучав до цих матеріалів будь-які інші, що стосуються службового розбору з винесенням догани, не повідомляв про такий розбір та про факт винесення догани і не може підтвердити зворотнє наявністю його підпису.

Крім того, звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 148 К3пП дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення та застосування стягнення логічно завершується його оголошенням/доведенням до працівника (в даному випадку до 20 липня 2022 року відповідно).

Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні на дане питання суд не звернув уваги, хоча відповідач на засіданні суду повністю підтвердив (визнав), що наказ No169-аг від 28 червня 2022 року йому не доводився ні усно, ні під розписку (аудіо запис засідання 17 лютого 2023 року 11 год 39 хв.: файл 0643.тр3 на 32:35). При звільненні йому довели до відома лише наказ №176-АГ від 05 липня 2022 року, і вважає, що при цьому відповідачу нічого не заважало довести наказ №169-аг від 28 червня 2022 року про догану та виконати вимоги КЗпП.

Вказує, що про наказ №l69-аг він дізнався 31 серпня 2022 року при отриманні відзиву на позовну заяву по іншій справі №752/8447/22 за його позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення.

Апелянт вказує, що твердження відповідача про те, що він (позивач) мав би знати про проведення службового розслідування, оскільки 27 червня 2022 року писав пояснення, не означає, що його повідомили про факт проведення такого розслідування. Він не повинен здогадуватися про можливі дії керівництва. Якщо від нього вимагають пояснення, то він виконує сумлінно свій обов`язок. Та надання пояснень не завжди тягне за собою проведення службового розслідування.

Крім того апелянт вказує, що про проведення службового розслідування мав бути виданий наказ, однак такий наказ в матеріалах справи відсутній та його не ознайомлювали з ним.

Таким чином відповідачем порушені вимоги ст. ст. 148, 149 К3пП щодо оголошення догани на протязі одного місяця з дня виявлення порушення, догану йому ніхто не оголошував і під розписку наказ не доводили (відсутній його підпис під вказаним наказом; також відсутній акт відмови від ознайомлення з наказом про догану з боку позивача, складений при свідках).

Так, апелянт звертає увагу, що відповідачем не було надано жодних беззаперечних доказів, що ним вживались спиртні напої, не проводив медичного огляду чи інших заходів з виявлення наявності сп`яніння та не пропонував вчинити дії з їх виявлення. Акт обстеження на стан алкогольного сп`яніння та акт відмови від проведення обстеження на стан алкогольного сп`яніння відсутні.

ОСОБА_1 посилається на те, що про необхідність проведення освідування на стан сп`яніння він попереджений не був, подія сталась після закінчення його робочого часу, він вільно покинув територію госпіталю через прохідну, там його не спиняли, а фото склянки на столі не може бути доказом перебування його в стані алкогольного сп`яніння, адже на фото він відсутній та фото не передає, що дійсно було в склянці.

Крім вище зазначеного, досліджуючи докази судом не було взято до уваги той факт, що представник внутрішньої та власної безпеки не є лікарем і не має відповідної компетенції, щоб одразу відрізнити гіпертонічний криз, а оскільки працівники, у яких відібрали пояснення, не мають медичної освіти, вони також могли зробити невірні висновки.

Наголошує, що судом взяті до уваги пояснення свідків, які не можуть підтвердити факт вживання ним спиртних напоїв, а лише свідчать про можливе вживання спиртних напоїв.

Крім того, відповідач не долучив до матеріалів службової перевірки свідчення його безпосереднього начальника, яка спілкувалась з ним протягом всього робочого дня і його робоче місце знаходиться поряд в одному кабінеті.

Вказує, що хоча суд й задовольнив його клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які могли підтвердити факт не вживання ним алкогольних напоїв, в судовому засіданні 25 січня 2023 року, проте в подальшому в судовому засіданні 09 лютого 2023 року суд відмовився викликати та опитувати свідка позивача, що суперечить вимогам п.3 ст.2, ст. 6, ст. 12 ЦПК щодо змагальності сторін, пропорційності та рівності перед законом, права на справедливий суд.

Мотивом відмови було твердження суду про неможливість оцінити наявність стану алкогольного сп`яніння на підставі показів свідків. В той же час покази свідків відповідача в матеріалах службового розбору суд прийняв до уваги, що є суперечливими діями суду.

Враховуючи вказане, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю. Стягнути з відповідача на його користь сплачені судові збори в розмірах 1 012,25 грн та 1 626,24 грн, а разом 2 638,49 грн.

26 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку від Головного військово-медичного центру (Центрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що оскільки КЗпП не визначає порядку та характерні ознаки алкогольного сп`яніння, можна скористатись Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 року № 1452/735.

Так, відповідно до вказаної інструкції доказами в суді можуть бути будь-які дані, на підставі яких суд може встановити наявність факту перебування працівника в стані сп`яніння, зокрема, показаннями свідків.

Також вказує, що позивач жодного доказу на спростування перебування на робочому місці в нетверезому стані не надав, медичне обстеження ні за ініціативою відповідача, а ні за власною ініціативою не пройшов.

У відзиві відповідач спростовує твердження апелянта, що йому не було відомо про накладення стягнення у формі догани, адже 05 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання копій службового розслідування, наказу про прийняття на роботу, наказу про звільнення та інших документів.

Також вказуючи, що госпіталь є громадським місцем відповідно до ст. 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення», а відтак фотозйомка в його межах не заборонена, відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби Українидо суду апеляційної інстанції не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до положень ч.6 ст. 128 ЦПК України на електронну адресу, зазначену представником у відповідному зверненні до суду апеляційного суду : (а.с.110,112, 126,127). Разом із тим, на розгляд справи не з`явився і заяв про відкладення розгляду справи не подав.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника позивача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що згідно наказу №596-ос від 27 грудня 2019 року начальника головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України позивач був прийнятий на роботу на посаду лікаря-дерматовенеролога з 02 січня 2020 року з тривалістю робочого дня у 7 год. 42 хв. з 13 тарифним розрядом.

З інформування відділу внутрішньої та власної безпеки «Центр» Державної прикордонної служби України стало відомо про виявлений факт можливого вживання спиртних напоїв працівником Головного центру під час виконання службових обов`язків на території військової частини.

20 червня 2022 року о 15 год. 50 хв. у службовому приміщенні відділу кадрів Головного центру було виявлено позивача з явними ознаками вживання спиртних напоїв.

З пояснень заступника начальника відділу кадрів старшого лейтенанта ОСОБА_7 стало відомо, що 20 червня 2022 року о 15.40 годин до відділу кадрів прибув позивач зі службовими питаннями, присівши на стілець він заснув на деякий час, його поведінка була схожа на алкогольне сп`яніння. При прибутті представника внутрішньої та власної безпеки « Центр » Державної прикордонної служби України він розбудив позивача, який почав нерозбірливо розмовляти та покинув кабінет з представником внутрішньої та власної безпеки «Центр».

З пояснень заступника начальника Головного центру - начальника відділу соціально-гуманітарного забезпечення підполковника ОСОБА_5 стало відомо, що 20 червня 2022 року близько 16.00 години йому зателефонував представник внутрішньої та власної безпеки «Центр» та запросив його до ординаторської шкірно-венерологічного відділення, там він побачив позивача, недопиту склянку з алкоголем на столі. Під час бесіди з позивачем підполковник ОСОБА_5 відчував різкий запах алкоголю на видиху, річ була недосить розбірлива та не зовсім чітко позивачем координувались рухи. На запитання чи вживав він алкогольні напої, позивач відповів - ні, чи бажає він здати кров на предмет визначення рівня алкогольного сп`яніння - ні, чи бажає він пройти медичний огляд з метою визначення або спростування алкогольного сп`яніння - ні. Надати пояснення своєму стану позивач також відмовився.

Одразу, після всіх відповідей підполковник ОСОБА_5 зібрав комісію у складі двох лікарів щоб зафіксувати або спростувати стан алкогольного сп`яніння позивача, але позивач покинув територію Головного центру, на телефонні дзвінки не відповідав. Близько 17.30 позивач вийшов на зв`язок та повідомив про те, що він знаходиться на прийомі у сімейного лікаря з приводу гіпертонічного кризу.

28 червня 2022 року було проведено службовий розбір щодо імовірного вживання спиртних напоїв позивачем під час виконання службових обов`язків на території військової частини. На підставі проведеного службового розбору факт перебування позивача на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння має своє підтвердження. За неналежне ставлення до виконання посадових обов`язків, передбачених вимогами статті 139 Кодексу законів про працю України, за невиконання п. 5.3 Колективного договору між адміністрацією Головного центру та Первинною профспілковою організацією Головного центру (від імені трудового колективу) на 2022-2025 роки, позивачу було оголошено догану.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що судом не встановлено порушень трудового законодавства в діях відповідача при винесені спірного наказу, оскільки при застосуванні дисциплінарного стягнення, відповідач діяв в межах своїх повноважень, у спосіб та в порядку, визначеному законодавством.

При цьому суд виснував, що факт порушення трудової дисципліни позивачем знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, а відтак наказ про застосування дисциплінарного стягнення є законним та скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до статей 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці.

Відповідно до ч.1 ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до вимог ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов`язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Наказ роботодавця про застосування стягнення має містити мотивувальну частину з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни.

Наказ про застосування до працівника стягнення не може містити стягнень, не передбачених ст. 147 КЗпП.

Таким чином, законодавець визначив, що підстави притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності повинні бути відображені у відповідному наказі. Такі підстави повинні бути чіткими та обґрунтовані для того, щоб працівнику було зрозуміло за що його притягнуто до відповідальності.

Частиною 1 ст.147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, з огляду на вищевикладене, перш ніж винести працівникові догану роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до роз`яснень викладених в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п. 25 вищевказаної постанови зазначено, що нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 червня 2022 року начальником Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби Українизатверджено висновок службового розбору по факту імовірного можливого вживання спиртних напоїв працівником Головного військово-медичного клінічного центру під час виконання службових обов`язків на території військової частини ОСОБА_1 . За результатами вказаного розбору зроблено висновок про :

- встановлення факту порушення працівником ОСОБА_1 п.5.3 Колективного договору між адміністрацією Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України та Первинною профспілковою організацією Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України;

- про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності на підставі ст. 139 КЗпП України та п. 5.3 колективного договору;

- доручено заступнику начальника Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України ОСОБА_8 організувати позапланові заняття з працівниками клініки терапії з роз`ясненням вимог та можливих наслідків при порушенні п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Цього ж дня, 28 червня 2022 року наказом №169-АГ начальника Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби УкраїниОСОБА_1 оголошено догану за неналежне ставлення до виконання посадових обов`язків, передбачених ст. 139 КЗпП України та за невиконання п.5.3 Колективного договору між адміністрацією Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України та Первинною профспілковою організацією Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України.

Притягуючи позивача до дисциплінарної відповідальності відповідач обґрунтовував своє рішення тим, що:

20 червня 2022 року 15 год. 50 хв. за інформацією відділу внутрішньої та власної безпеки «Центр» ДПСУ, яка надійшла до начальника відділу соціально-гуманітарного забезпечення ГВМКЦ підполковника ОСОБА_5 , позивач у справі ОСОБА_1 можливо перебував в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці.

З метою перевірки були опитані працівники установи.

І з пояснень заступника начальника відділу кадрів ОСОБА_7 слідує, що дійсно цього дня о 15 год. 40 хв. ОСОБА_1 звертався до відділу кадрів де присівши на стілець він заснув, після того як його розбудили він почав щось говорити нерозбірливе, з таких дій він ( ОСОБА_7 ) зробив висновок, що ОСОБА_1 можливо перебував в стані сп`яніння.

Із пояснень начальника відділу соціально-гуманітарного забезпечення ГВМКЦ підполковника ОСОБА_5 слідує ,що до нього біля 16 години 20 червня 2022 року зателефонував представник внутрішньої та власної безпеки та запросив до ординаторської шкірно-венерологічного відділення, там він побачив ОСОБА_1 недопиту склянку з алкоголем на столі. При бесіді із ОСОБА_1 він відчув різкий запах алкоголю на видиху. На пропозицію пройти освідування на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповів відмовою. У зв`язку з цим він вирішив створити комісію для фіксування вказаного порушення ОСОБА_1 , однак той залишив місце роботи.

Із пояснень ОСОБА_1 роботодавцю вбачається, що він заперечував факт перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, свій стан пояснив гіпертонічним кризом та вживання у зв`язку цим значної частини лікарських засобів, що і викликало вище вказані симптоми схожі на стан сп`яніння.

Суд першої інстанції оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, не дав належної оцінки обставинам справи.

Так, зокрема, відповідача у справ приходячи до висновку про перебування ОСОБА_1 на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння послався лише на наявні в матеріалах справи копії пояснень свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . При цьому із пояснень вказаних осіб встановити достовірний факт перебування ОСОБА_1 в стані сп`яніння на робочому місце не вбачається можливим, оскільки сам по собі зовнішній вигляд позивача не свідчив про перебування в стані сп`яніння, посилання свідка ОСОБА_5 на те, що від позивача було чутно запах алкоголю без відповідного освідування не є ствердним фактом. Вказаний свідок під час розгляду справи не допитувався і про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів не попереджався.

Матеріали службового розбору не містять акту про встановлення факту перебування працівника в стані алкогольного сп`яніння, як і не містять Акту про відмову працівника від проходження освідування на стан сп`яніння.

Посилання відповідача на залишення ОСОБА_1 робочого місця, як обставина яка перешкодила задокументувати вказаний вище факт порушення трудової дисципліни на думку колегії суддів не є належним доказом на підтвердження обставини, зазначених відповідачем, оскільки враховуючи характер та режим роботи установи, уповноважена посадова особа Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України вправі була надати відповідну вказівку службовцями на пропускному пункті для зупинення на виході для документування відповідних дій ОСОБА_1 , однак вказані дії також не були вчиненні.

Сам по собі факт залишення ОСОБА_1 робочого місця після закінчення робочого часу (акту про залишення робочого місця до закінчення робочого часу відповідачем не складалося) для подальшого відвідування сімейного лікаря не може свідчити про ухилення ним від проходження освідування. Зворотного матеріали справи не містять.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Залежно від причин відсторонення заробітна плата на цей період не зберігається, хоч у деяких випадках виплачується допомога за рахунок коштів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або ж нараховується середній заробіток.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Матеріали справи не містять відповідних доказів, що у зв`язку із встановлення факту перебування ОСОБА_1 на робочому місці в стані сп`яніння його відсторонювали від виконання службових обов`язків.

Посилання суду першої інстанції в рішенні на пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 як підтвердження факту перебування позивача в стані сп`яніння на робочому місці як належний доказ та відхилення при цьому доводів позивача щодо допиту свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спростування цих фактів як неналежний доказ колегія суддів вважає порушенням принципу змагальності та безпідставне надання переваги доказам відповідача.

Враховуючи вище вказані обставини та дослідженні судом письмові докази в сукупності колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо порушення роботодавцем норм ст. 147, 149 КЗпП України при проведенні службового розбору по факту імовірного можливого вживання спиртних напої 20 червня 2022 року, оскільки матеріали вказаної службової перевірки ( розбору) не містять належних, допустимих доказів щодо перебування ОСОБА_1 на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. Матеріали вказаної перевірки не містять Акту на встановлення факту перебування в стані сп`яніння, не містять також і акту щодо відмови в проходження освідування на стан сп`яніння, відсутні відомості щодо залишення ОСОБА_1 робочого місця до закінчення робочого часу, що в сукупності свідчить про безпідставність накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Крім того, матеріали справи містять відповідні докази щодо проходження ОСОБА_1 з 21 червня 2022 року по 24 червня 2022 року огляду з причин саме гіпертонічного кризу про який зазначав позивач при проведенні службового розбору.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі при зверненні до суду із вказаним позовом та при подачі апеляційної скарги поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 638,49 грн (а.с.1, 96), які повинні бути йому компенсовані за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати наказ № 169-аг від 28 червня 2022 року про результати службового розбору з оголошенням догани.

Стягнути з Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2638,49 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв