Справа № 165/1482/22
Провадження № 2/165/84/23
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Нововолинську в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

встановив:

20 червня 2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 03 листопада 2021 року ОСОБА_4 працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія. Указом Президента України №64/2022 в Україні оголошено воєнний стан і повісткою ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач був викликаний до військкомату для уточнення облікових даних, а у період з 02 березня 2022 року по 28 березня 2022 року залучався до проведення мобілізаційних заходів у відділі. З 29 березня 2022 року ОСОБА_4 призваний по мобілізації на військову службу. За березень-квітень 2022 року він не отримав середню заробітну плату і лише тоді довідався, що був звільнений з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП. Звільнення вважає незаконним та безпідставним. Зазначає, що роботодавець не повідомив його про дану обставину, не ознайомлював з наказом, а довідався він про звільнення лише 18 травня 2022 року. Також йому не було відомо про відпустку, що надавалася роботодавцем в період з 16 лютого 2022 року по 27 лютого 2022 року за час його роботи з 02 листопада 2021 року по 27 лютого 2022 року, що значно перевищує законодавчо встановлений розмір відпустки. Заяв про звільнення за угодою сторін він не подавав, як не підписував і інших документів, які б свідчили про його згоду на звільнення. Вважає, що наказ про припинення трудового договору оформлено відповідачем після отримання запиту його адвоката. 01 березня 2022 року, він перебував на роботі, а 10 березня 2022 року ОСОБА_4 приносив повістку з військкомату, що підтверджується письмовими поясненнями керівника відділення ОСОБА_5 та водія ОСОБА_6 . Оскільки позивач не отримував повідомлення за ініціативою роботодавця про розірвання трудового договору, і сам такої ініціативи не проявляв, тому вважає звільнення ОСОБА_4 неправомірним. За таких обставин вважає, що відповідач незаконно позбавив ОСОБА_4 гарантованого Конституцією України права на працю, а тому просить визнати протиправним та скасувати наказ №4 від 28 лютого 2022 року про звільнення ОСОБА_4 з посади водія, поновити на раніше займаній посаді та стягнути з ФОП ОСОБА_2 в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також судові витрати у справі, які за попереднім розрахунком складають 8000 грн.

Представник адвокат Якименко З.С. подала до суду письмову заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просила суд стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_4 87 435 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по 27 лютого 2023 року (а.с. 77-79).

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з`явився, його представник ОСОБА_1 просила задоволити позов з підстав викладених у позовній заяві. Зазначила, що звільнення позивача проведено з грубим порушенням чинного законодавства, фактично в лютому 2022 року позивач не перебував у відпустці і жодних підтверджуючих тому доказів ОСОБА_2 не надав. Розрахунок середнього заробітку, поданий нею, вважає правильним і обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнав частково. Зазначив, що більше року ОСОБА_4 працював у нього водієм, після повномасштабного вторгнення РФ не було роботи, і тоді він домовився з ОСОБА_4 про його звільнення, однак той втік не написавши відповідної заяви. 10 березня 2022 року будучи напідпитку, позивач приніс повістку з військкомату, однак в ній він помітив ознаки підробки. Зазначив також, що позивач ОСОБА_4 неодноразово перебував на роботі в стані алкогольного сп`яніння, що не було зафіксовано. Однак не заперечує щодо поновлення на роботі ОСОБА_4 , скасування наказу про його звільнення та стягнення в його користь 33500 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала частково, з підстав викладених у письмових поясненнях (а.с.77-79). 19 липня 2022 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022. З 19 липня 2022 року внаслідок внесених змін до ст.119 КЗпП, заробітна плата за працівником, що перебуває на службі в лавах ЗСУ не зберігається. Відтак із цього періоду позивач не вправі вимагати у відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, згідно п.3 Порядку "Про обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 при обчислення середньої заробітної плати враховується всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім зазначених у пункті 4 цього Порядку. Вважає, що за таких обставин позивач має право лише на 33 500 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з виключенням сум відрахувань на податки та інші обов`язки платежі. Просила зменшити витрати понесені позивачем на професійну справничу допомогу до 2500 грн., вважаючи такий розмір витрат обґрунтований та співмірним зі складністю справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч.1 ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч.1 ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

За таких підстав, передбачена п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №524/3490/17-ц викладений висновок про те, що при розгляді спорів щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України) суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Наказом №13 від 02 листопада 2021 року ФОП ОСОБА_2 з 03 листопада 2021 року прийняв позивача ОСОБА_4 на посаду водія (а.с.20).

Відповідно до копії наказу №2 від 17 лютого 2022 року за формою №П-3, позивачу надавалася основна щорічка відпустка за період його роботи з 02 листопада 2021 року по 27 лютого 2022 року тривалістю з 16 лютого 2022 року по 27 лютого 2022 року (а.с.21).

Відповідно до наказу №4 від 28 лютого 2022 року ФОП ОСОБА_2 звільнив ОСОБА_4 із займаної посади водія за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін), однак підставу звільнення в наказі відповідач не зазначив (а.с.14).

Твердження позивача щодо відсутності його волевиявлення на звільнення з роботи знайшло своє підтвердження в суді.

З наказом про звільнення позивач не був ознайомлений, оскільки в графі «З наказом (розпорядженням) ознайомлений» відсутній підпис позивача.

На неодноразові адвокатські запити (а.с.23-24) відповідач не надав завірених копій заяв ОСОБА_4 про відпустку з 16 лютого 2022 року та про звільнення за угодою сторін із 28 лютого 2022 року. Також останнім не було надано копій таких документів суду.

Більше того, представник позивача стверджує, що ОСОБА_2 було достовірно відомо про мобілізацію ОСОБА_4 до лав ЗСУ і саме це, на його думку, слугувало підставою для його звільнення з займаної посади.

Згідно з копії пояснюючих записок керівника відділення ОСОБА_5 (а.с.17), водія ОСОБА_6 (а.с.18-19) 10 березня 2022 року ОСОБА_4 приносив повістку з військкомату та пояснював, що перебував там з 09 год. по 16 год. 30 хв.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що не взяв до уваги повістку з військкомату з тих підстав, що помітив в ній ознаки підробки.

Однак, згідно з копією повістки та відміток в ній, о 09 год. 10 березня 2023 року ОСОБА_4 викликався до ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебував у цей день у військкоматі з 09 год. по 16 год. 30 хв. Документ містить підпис начальника ОСОБА_7 та відповідну печатку, що на думку суду виключає його підробку.

Згідно з копією повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , що направлялося 01 квітня 2022 року ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з 29 березня 2022 року був призваний по мобілізації на військову службу, а у період з 02 березня 2022 року по 28 березня 2022 року залучався до проведення мобілізаційних заходів у ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже на момент винесення оспорюваного наказу про звільнення не було волевиявлення позивача ОСОБА_4 на припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, що не спростовано у судовому засіданні ні відповідачем, ні його представником. Дата звільнення позивача обумовленою не була.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_4 на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України відбулося за односторонньої ініціативи відповідача ОСОБА_2 .

Оскільки у судовому засіданні встановлено неправомірність дій відповідача ОСОБА_2 при звільненні водія ОСОБА_4 , вимоги позивача в частині скасування наказу про його звільнення та поновлення на посаді водія, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Приймаючи до уваги викладене, з метою відновлення порушеного права позивача у даному випадку підлягає застосуванню ефективний спосіб захисту порушеного права позивача за аналогією із нормами ст. 235 КЗпП України щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік, тощо.

Відповідно до Постанови КМУ від 08 лютого 1995 р. за N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із довідкою про доходи позивача ОСОБА_4 за місцем роботи у ПП ОСОБА_2 (а.с.16) у січні 2022 року йому нарахована заробітна плата у сумі 6700 грн., а у лютому 2022 року - 6700 грн., тобто всього 13 400 грн. Середня кількість робочих днів 40. Відтак розмір середньоденного заробітку становить 335 грн.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р.

Зазначеним законом внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України. Норма викладена в наступній редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відтак ОСОБА_4 , будучи мобілізованим, внаслідок поновлення, отримав право на середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р.

З врахуванням положень Порядку, розглядаючи цивільну справу у межах заявлених позовних вимог згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України, слід зобов`язати відповідача ОСОБА_2 нарахувати та виплатити на користь позивача ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з урахуванням кількості робочих днів) за період часу з 01 березня 2022 року по 18 липня 2022 року становить 33500 грн., з наступним відрахуванням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Оскільки суд частково задоволює вимоги позивача, відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з ФОП ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1900 грн. понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що підтверджуються документально (а.с.2-28).

Також, з ФОП ОСОБА_2 суд стягує в дохід держави 2147,20 грн. судового збору, що включає 1073,60 грн. за вимогу майнового характеру та 1073,60 грн. за вимогу немайнового характеру.

Керуючись ст.12, ст.76, ст.81, ст.89, ст.141, ст.263, ст.264, ст.265, ст.268, ст.274, ст.279, ст.430 ЦПК України, на підставі ст.119, ст.232, ст.233, ст.235 КЗпП України, суд,

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №4 від 28 лютого 2022 року про звільнення водія ОСОБА_4 , з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_4 на посаді водія фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 01 березня 2022 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , 33 500 (тридцять три тисячі п`ятсот) грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по 18 липня 2022 року включно, за виключенням відрахувань на загальнодержавні податки і збори.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп. судового збору.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1 900 (одну тисячу дев`ятсот) грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді водія у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 допустити до негайного виконання.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про сторін у справі:

позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 );

відповідач ФОП ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 21 червня 2023 року.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк