Провадження № 22-ц/812/645/23 Головуючий суду першої інстанції Микульшина Г.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Миколаїв Справа № 489/649/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів отриманих без достатньої правової підстави, інфляційних збитків, трьох відсотків річних та компенсації моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів отриманих без достатньої правової підстави, інфляційних збитків, трьох відсотків річних та компенсації моральної шкоди.

Доводи позову обґрунтовано тим, що 31 березня 2021 року ним передано ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 22 500 грн, про що останнім було складено розписку. Під час укладення розписки відповідач зазначив, що поверне грошові кошти не пізніше одного місяця. В подальшому відповідач відмовився від його вимоги укласти договір позики в письмовій формі і засвідчити його нотаріально. Надалі він звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, але останній ухиляється від їх повернення.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 22 500 грн основного боргу, 5 431,30 грн інфляційний втрат, 1 056 грн трьох процентів річних, а також 11 250 грн моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях, які виникли у зв`язку із порушенням права власності на належні грошові кошти та беззаконну відмову повернути їх.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у сторін виникли правовідносини з приводу договору позики, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 22 500 грн безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України є необґрунтованими, оскільки у сторін виникли правовідносини з приводу договору позики, а вказані норми не застосовуються до договірних правовідносин. Разом із цим, не підлягають стягненню кошти розраховані позивачем відповідно до статті 625 ЦК України та моральна шкода, які є похідними вимогами від вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку та посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи і невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про існування між сторонами договірних правовідносин позики є припущенням, оскільки із наявних у справі доказів неможливо встановити, що наміри сторін були б в подальшому оформлені договором позики. Єдиним доказом який є в матеріалах справи є розписка, яка підтверджує лише факт отримання грошових коштів відповідачем і дату отримання. Позивач взагалі не планував укладати будь який правочин з відповідачем та не знав з якою метою відповідач попросив у нього кошти.

Також зазначив, що застосування статті 635 ЦК України та глави 71 ЦК України у даному спорі не можливе.

Крім цього, зазначив, що посилання суду на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 не відповідає характеру правовідносин у цій справі, а навпаки підтверджує правову позицію позивача.

На день слухання справи від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 березня 2021 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 22 500 грн, що оформлено розпискою.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2023 року не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення грошової суму, наданої позивачем під розписку.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України ).

Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 22 500 грн, які були передані останньому у борг.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 добровільно передав грошові кошти ОСОБА_3 у борг, отже відповідач є добросовісним набувачем грошових коштів, оскільки позивач добровільно передав вищезазначену суму грошових коштів відповідачу, що підтверджується розпискою наявною в матеріалах справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд дійшов правильного висновку, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставності отримання ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_1 , у розумінні статті 1212 ЦПК України, не надано.

Встановивши, що надані позивачем кошти за розпискою надані ОСОБА_3 добровільно у борг суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки підставою надання коштів було надання коштів у борг з подальшим поверненням, тобто ОСОБА_3 отримав кошти не безпідставно.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає, що обраний спосіб захисту ОСОБА_1 своїх порушених прав шляхом пред`явлення позову до ОСОБА_3 про витребування коштів із чужого незаконного володіння не є належним, оскільки позовна вимога не підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, та встановленими обставинами справи, а ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріально права.

Також колегія суддів не погоджується з доводами позивача, що зазначена сума коштів була передана відповідачу у борг на певний час та не повернута останнім своєчасно з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку і дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання відповідачем грошових коштів у борг.

Згідно з розпискою від 31 березня 2021 року ОСОБА_3 лише отримав від ОСОБА_1 грошову суму 22 500 грн, проте не зазначав, що ці кошти взяті у борг та не зобов`язувався повернутися позивачу отриману у борг суму коштів, а тому така розписка не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути.

За такого суд першої інстанції помилково дійшов висновку про існування між сторонами правовідносин за договором позики. Проте, такий висновок, на думку колегії суддів, не впливає на правильне по суті судове рішення.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди як правовий наслідок порушення зобов`язання настає у разі встановлення цього договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Оскільки розписка від 31 березня 2021 року не підтверджує факт безпідставності отримання ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_1 у розумінні статті 1212 ЦПК України, а також отримання ОСОБА_3 коштів у борг і виникнення у нього обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат, трьох процентів річних і відшкодування моральної шкоди є правильним.

Таким чином доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не скасовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28 червня 2023 року.