Провадження №2/523/281/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань - Іванченко В.О.,

представника позивача - адвоката Шепель В.С.,

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 2 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Суворовська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визнання договору дарування квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Суворовська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визнання договору дарування квартири недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.10.2012 року вона подарувала свою квартиру АДРЕСА_1 відповідачу по справі - ОСОБА_1 . Договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 5275923. Однак, укласти даний договір, позивача змусили певні життєві обставини, та наміру на його укладення позивач не мала, оскільки правова мета цього договору була іншою, а саме: укладення договору довічного утримання.

На підставі викладеного позивач просить визнати договір дарування недійсним, повернути позивачу у власність квартиру, та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, сторонам направлено копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача, витребувано від Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування від 26 жовтня 2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 , передала у власність безоплатно а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1773.

Витребувано від Одеського державного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування від 26 жовтня 2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 , передала у власність безоплатно а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1773 (а.с.32).

На виконання ухвали про витребування доказів, 23.11.2020 року (вх. № 29552) надійшли засвідчені копії договору дарування посвідченого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 26.10.2012 року за реєстровим номер 2-1773 та документи, що стали підставою для його посвідчення (а.с.34-57).

Крім іншого, 08.02.2021 року (вх. № 3025) надійшов лист на виконання ухвали суду від Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі (а.с.59).

В подальшому, ухвалою суду від 10.02.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України (м. Київ, 01601, вул. Володимирська, 26) відомості щодо перетинання Державного кордону України громадянином Молдови ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , (посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 ) з 25.08.2019 року по день надання відповіді на ухвалу суду, а також відомості про підстави перетинань кордону та документи на підставі яких були здійснення перетинання (а.с.66).

На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 30.04.2021 року (вх. № 12738) надійшов лист-відповідь Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.76).

Крім іншого, ухвалою суду від 23.02.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Шепель В.С., про витребування доказів, витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відомості щодо продовження строку дії довідки (посвідки) на постійне місце проживання в України/ її поновлення/скасування відносного громадянки Молдови - ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.97)

На адресу суду 22.08.2022 року (вх. № 14801) надійшли пояснення за підписом відповідача ОСОБА_1 , які згідно тексту розцінюються судом, як відзив на позовну заяву. До пояснення, відповідач надала письмові докази на підтвердження обставин, що в них викладені (а.с.109-160).

Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, представником позивача 27.09.2022 року (вх. № 6575) надано відповідь на відзив, в якому представник зазначив, що відзив є необґрунтованим та позов підлягає задоволенню (а.с.173).

В судовому засіданні (в режимі відеоконференції) представник позивача адвокат Шепель В.С., зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, зазначив, що повністю підтримує обставини викладені в позові щодо визнання договору недійсним, та в цілому заперечував щодо відзиву наданого позивачем.

Відповідач ОСОБА_1 заперечувала з приводу заявлених позовних вимог, суду пояснила, що повністю підтримує раніше надані заперечення на позовну заяву. Зазначила, що позивач є її хрещеною наразі ОСОБА_2 хворіє, та вона постійно знаходиться біля неї. Просила врахувати, що постійно по мірі своїх можливості підтримувала та матеріально допомагала позивачу, своїй хрещеній, купувала ліки, передавала продукти харчування. Вказала, що на подання такого позову позивача підговорили, а остання насправді не має претензій до відповідача.

Представник третьої особи: Суворовської державної нотаріальної контора у м. Одесі до суду не з`явився, разом з цим, на адресу суду надійшла заява представника третьої особи щодо розгляду справи у відсутність представника (а.с. 34, 202).

Заслухавши пояснення учасників провадження, представника позивача адвоката Шепеля В.С., який наполягав на задоволенні позовних вимог, відповідача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення позову, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування обставин позову в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Так, предметом позовних вимог є: визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , яку позивач 26.10.2012 року подарувала ОСОБА_1 , договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 5275923. В обґрунтування обставин позову позивач зазначила, що певні життєві обставини (смерть чоловіка та сина) змусили її піти на такий крок, як відчуження квартири, однак, насправді вона мала намір укласти договір довічного утримання. Проте, у зв`язку з важким психологічним станом під впливом помилки уклала договір дарування квартири. Крім іншого, позивач зазначила, що спірний договір не містить умов, які свідчать про те, що правочин вчинено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, також не вказано, що договір укладається під впливом тяжких для неї обставин.

Судом встановлено, що згідно розпорядження № 59572 від 06 травня 1995 року квартира АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_2 . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.05.1995 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . За даними реєстру прав власності на нерухоме майно вищевказана квартира зареєстрована за ОСОБА_2 дата реєстрації 01.12.2010 року, форма власності - приватна, частка у власності 1/1 (а.с. 6-8).

Судом встановлено, що на підставі оскаржуваного Договору дарування ОСОБА_2 подарувала а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 6 Договору зазначено: дарувальник свідчить, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам її малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Сторонам нотаріусом роз`яснено зміст ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 9 Договору Дарувальник та Обдарована підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає дійсним інтересам сторін та намірам створити юридичні наслідки, а також засвідчено, що зміст даного договору роз`яснений нотаріусом у повному обсязі, текст договору прочитаний в голос до підписання цього договору.

В п.12 договору зазначено, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальника ключів та технічної документації від вищевказаної квартири свідчить, що передачі речі відбулась. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири Обдарованій (а.с.10).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів договір дарування зареєстрований Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 26.10.2012 року № 5275923 (а.с.11). Так, згідно Витягу про державну реєстрацію прав право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за ОСОБА_1 , форма власності - приватна, частка - 1/1 (а.с.12).

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (див. постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2766цс16).

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, з огляду на підстави позову, позивачем має бути доведено, що оспорюваний правочин нею було вчинено у зв`язку з тяжкою для неї обставиною і на вкрай невигідних умовах.

З даного приводу, суд зазначає, що тяжкими обставинами з якими позивач пов`язує укладення даного договору, є: смерть чоловіка та сина, а також її хвороба.

На підтвердження даних обставин позивачем надані наступні документи.

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 47 років (а.с.17).

Позивач зазначає, що смерть сина негативно відобразилась на її психологічному здоров`ї, оскільки син був єдиною близькою людиною, допомагав та підтримував її матеріально.

Щодо стану здоров`я, позивачем надано копії медичних висновків, згідно яких з 15.02.2012 року по 25.02.2012 року та з 02.03.2012 року по 16.03.2012 року позивач проходила курс лікування в Одеському обласному очному шпиталю інвалідів Великої Вітчизняної війни (а.с.18-19).

Отже, судом встановлено, що син позивача ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , договір дарування було укладено 26.10.2012 року, тобто через 16 місяців після смерті сина.

Щодо медичного висновків з приводу зору, судом встановлено, що позивачу було проведено операцію, в медичному висновку лікарем рекомендовано каплі для очей. При цьому у висновку не вказано, та позивачем не надано доказів того, що операція позбавила позивача зору, а суд не може з власної ініціативи зробити висновок щодо стану здоров`я позивача.

Щодо медичного висновку про здатність до самообслуговування та потреб в сторонній допомозі, який наданий позивачем до позову на підтвердження обставин справи, то суд зазначає, що критично оцінює даний доказ, оскільки медичний висновок складено в 2020 році, а правочин - договір дарування квартири в 2012 року, тобто даний висновок щодо стану здоров`я не може підтвердити, спростувати або довести важкість хвороби позивача на дату укладення договору дарування квартири.

Крім іншого, позивач зазначає, що насправді мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки хотіла, щоб за нею хтось доглядав.

З даного слідує, що звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач однозначно не визначилась щодо підстав визнання договору не дійсним.

Оскільки, підстави щодо укладення договору внаслідок помилки та під впливом тяжких обставин є різними та відповідно кожна з даних підстав має бути доведена та підтверджена належними та допустимими доказами.

Позивач зазначає, що вона потребувала сторонньої допомоги, та зазначений факт можуть підтвердити свідки, а відповідач лише один раз на рік навідується до позивача.

З даного приводу суд зазначає, що предметом розгляду справи є визнання договору дарування не дійсним, при цьому, не є предметом розглядом неналежне виконання умов договору довічного утримання, а відтак, твердження та доводи позивача щодо того, що відповідач її мало відвідувала та не надавала матеріальну допомогу, не можуть розцінюватись судом, як підтвердження обставин позову.

Згідно заперечень відповідача щодо позовних вимог, остання зазначає, що позовні вимоги не визнає, та просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування власної позиції відповідач зазначила, що коли вона в черговий раз приїхала до своє хрещеної, восени 2011 році, то остання була збентежена приїздом до неї в гості своє сестри, та повідомила хрещену, що сестра завдала їй багато клопоту, зокрема через квартиру. Після цього позивач у справі, прийняла рішення, що того, щоб подарувати квартиру своїй хресниці тобто відповідачу у справі. Відповідач зазначає, що в нотаріальній конторі, куди вони прийшли з документами, позивачу багато разів роз`яснили наслідки вчинення правочину договору дарування квартири. Нотаріусом було запропоновано три варіанта, зокрема, договір довічного утримання, однак, позивач категорично відхилила запропоновані варіанти та зазначила, що вона бажає укласти саме договір дарування. Відповідач зазначає, що договір дарування було зачитано сторонам, та, оскільки ані вона ані позивач не розуміли української мови, їм було переведено текст на російську. Відповідач зазначає, що вона повідомила свою хрещену, що якщо остання занеможе та зляже, вона буде їй допомагати, а поки та залишається господаркою в квартирі.

Відповідач зазначає, що коли позивач вирішила робити операцію на очах, то вона разом з нею, ходила до лікарів, приїздила до неї 4-5 разів на рік. Кожен приїзд вони відвідували могилу сина та чоловіка позивача. Разом ходили в гості до знайомих. Протягом всього часу відповідач передавала продукти харчування, переводила кошти, та після повномасштабного вторгнення на територію України держави агресора, взагалі запропонувала хрещеній переїхати до неї в Молдову. Також, відповідач зазначила, що протягом всього часу, до позивача навідуються, вона просить своїх знайомитись дізнаватися про стан здоров`я хрещеної, коли не може додзвонитись до останньої. До відзиву на позов, який позивач подала як пояснення, надала докази на підтвердження зазначеного, а саме копію паспорту з відмітками про пересікання кордону, роздруківку з телефону.

З огляду на досліджені письмові пояснення, судом встановлено, що як сторона позивача так і сторона відповідача помиляються щодо правовідносин, які між ними виникли, та які є наслідком вчиненого правочину. Посилання сторони відповідача на надання матеріальної допомоги позивачу не мають суттєвого значення при розгляді даної справи, та розцінюються судом, як факт надання допомоги, оскільки, договір дарування на відміну від договору довічного утримання не містить в собі будь яких застережень щодо умов його виконання, надання будь-якої допомоги з боку відповідача для позивача у справі, є не чим іншим, як акт добровільної допомоги та підтверджує близькі стосунки між сторонами.

Судом враховується позиція відповідача викладена в письмових поясненнях щодо того, що при укладенні договору дарування дарувальнику були роз`яснені наслідки вчинення правочину, оскільки, в оскаржуваному позивачем договорі в п.9 прописано, що сторони підтверджують, що правочин не носить характеру фіктивного, не приховує інший правочин та відповідає дійсним інтересам та намірам сторін.

Слід також зазначити, що копію оскаржуваного договору позивач подала до суду разом з позовом, засвідчений примірник судом було витребувано за клопотанням позивача, отже, дані обставини свідчать, що з часу укладення договору дарування, а саме з 26.10.2012 року та по день подання позову до суду, а саме до 25.08.2020 року (8 років), договір дарування був у розпорядженні позивача, яка, у свою чергу могла в будь-який час отримати консультацію щодо його правової природи.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

З даного приводу, суд зазначає, що п.12 оспорюваного Договору, містить в собі визначення щодо того, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальника ключів та технічної документації від квартири, свідчить про те, що передачі речі відбулась.

Отже, з огляду на зазначене, судом встановлено, що під час укладення договору Дарування сторони між іншим вирішили питання щодо передачі речі, яку визначили, як символічну, тобто досягли умов щодо подальшого проживання в квартирі позивача, тощо.

З урахуванням викладеного, та на підставі всебічно досліджених доказів, судом не встановлено, підстав того, що на час укладення договору дарування, були допущенні порушення умов договору, не встановлено й того, що позивач не мала наміру укладати договір, а зробила це, під впливом тяжких обставин, оскільки твердження позивача щодо помилки під час укладення договору та його укладення під впливом тяжких обставин є взаємовиключними. Позивач не зазначила, які саме права та інтереси за захистом яких вона звернулась порушені, внаслідок укладення договору. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Твердження позивача викладені у позові та твердження відповідача викладені у відзиві щодо виконання/невиконання сторонами договору заходів спрямованих на забезпечення життєдіяльності позивача, тобто ОСОБА_2 , не мають правового значення при розгляді даної справи, оскільки предметом позовних вимог є саме визнання недійсним договору дарування, а не належне виконання умов договору довічного утримання, особисті відносини між позивачем та відповідачем, а також надання відповідачем матеріальної та іншої допомоги позивачу, носять суто морально-етичних характер, оскільки, з моменту укладення договору дарування юридичний зв`язок між сторонами припиняється.

Таким чином, позивачем не доведено, що договір дарування квартири було укладено під впливом тяжкої обставини, та того, що правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Також, позивачем не доведеного того, що під час укладання договору відбулась помилка, та позивач мала іншу мету щодо правочину.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 3, 6, 202-204, 215, 233, 627, 638, 717 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13,76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Суворовська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визнання договору дарування квартири недійсним - залишити без задоволення.

Судові витрати понесені з розглядом справи - віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.07.2023р.

Суддя: