ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/433/22Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/34/23 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретаря судового засідання Дідух М.Є.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/433/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2022 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу №1025/к від 06.12.2021 року про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати, грошового відшкодування завданої моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», у якому просить скасувати Наказ № 1025/К від 06.12.2021 року «Про відсторонення від роботи економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики Левицької Валентини Іванівни від роботи 09.12.2021 без збереження заробітної плати на підставі Акта від 02.12.2021 року по відмову від особистого підпису з листом ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19; стягнути з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» в користь ОСОБА_1 суму в розмірі 111 269,08 грн., яка складається з заробітної плати за 2 місяці 31 269,54 грн., по 15 634,54 грн. щомісячно виходячи з суми середньої заробітної плати; 65 000 грн. компенсації спричиненої моральної шкоди; 15 000 грн. компенсації витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 08 липня 1993 року вона прийнята на роботу у Тернопільський регіонально інформаційно-статистичний обчислюваний центр регіональної філії Львівська залізниця АТ «Укрзалізниця» на посаду техніка відділу обліку та статистичної звітності. На даний час працює на посаді економіста 2 категорії Тернопільського відділу служби статистики Регіональної філії «Укрзалізниці». Позивач вказала, що 05.10.2021 року начальник відділу кадрів Венгер Т. М. почала збирати інформацію щодо проведення вакцинації працівників Тернопільського відділу служби статистики Регіональної філії «Львівська залізниця». 18.10.2021 року позивачка подала заяву на ім`я начальника служби статистики Регіональної філії «Львівська залізниця», в якій вказала, що вимога про надання відомостей про вакцинацію відноситься до конфіденційної інформації і не підлягає до зберігання працедавцем. 01.11.2021 року на запит позивачки Тернопільський відділ статистики Регіональної філії «Львівська залізниця» надав відповідь про те, що збір інформації проводиться з ціллю захисту інтересів працівників, і те що працівники надали дозвіл на зберігання та обробку даної інформації. 15.11.2021 року позивачка надіслала на адресу директора Регіональної філії «Львівська залізниця» повідомлення про заборону на обробку конфіденційної інформації щодо неї. 01.12.2021 року їй надіслано відповідь про те, що ця інформація необхідна працедавцю на підставі Закону України «Про захист персональних даних». Зазначає, що після цього їй було надано лист-ознайомлення від 30.11.2021 року про відсторонення її від роботи у випадку ненадання позивачкою доказів проведення вакцинування від COVID-19, від підпису ОСОБА_1 відмовилася. 09.12.2021 року під час свого робочого дня позивачці вручено наказ за № 1025/К від 06.12.2021 року «Про відсторонення від роботи економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики від роботи 09.12.2021 року без збереження заробітної плати на підставі Акта від 02.12.2021 року про відмову від особистого підпису з листом ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Своє відсторонення позивачка вважає незаконним, а також остання не згідна з наказом про її відсторонення, так як воно не базується на нормах чинного законодавства України та нормах міжнародного права, прав людини та порушує її права на працю та належне існування. Крім цього, позивач вказала, що вона має право не бути підданою без її вільної згоди медичним, науковим чи іншим дослідам, а також має право не бути відстороненою від роботи за відмову виконувати незаконні вимоги керівника, зокрема щодо обов`язкової вакцинації, в той час, як нормами статті 46 КЗпП України не передбачено будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від роботи працівника за невиконання незаконних вимог керівника щодо проведення вакцинування від COVID-19. З огляду на наведене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу №1025/к від 06.12.2021 року про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати, грошового відшкодування завданої моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині скасування наказу №1025/К від 06.12.2021 року та стягнення заробітної плати за період відсторонення від роботи. Вважає зазначене рішення таким, що не відповідає нормам права, а також фактичним обставинам справи, оскільки не враховані усі надані докази, неправильне дослідження доказів, необґрунтованість рішення та недотримання терміну надання повного рішення суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що з наказом вона була ознайомлена 08.12.2021 р., але копії даного наказу №1025/К від 06.12.2021 року на руки не отримала, тому 09.12.2021р. згідно графіка роботи працівників вийшла на робоче місце, з відповідальністю поставившись до виконання своїх службових обов`язків і розуміючи про важливість аналізу Графіка руху поїздів щоденно.

Зазначає, що статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у якому чітко вказано про обов`язковість профілактичних щеплень проти дифтерії, кашлюка, кору, полімієліту, правця, туберкульозу не передбачено щеплення від коронавірусної хвороби СОVID-19. Обов`язковою та єдиною підставою для визнання додаткових профілактичних щеплень є діяльність, яка може призвести до зараження працівників та/або поширення ними інфекційних хвороб. Вказує, що ні в колективному, ні в трудовому договорі, ані в інших документах, що укладені з відповідачем, та стосуються сфери трудового права, відсутній обов`язок позивача робити час від часу будь-які профілактичні щеплення. Діяльність позивача не відноситься до діяльності, яка може привести до зараження інших осіб. В посадовій інструкції позивача відсутні також обов`язкові медичні огляди, так як вона не має тісного спілкування з людьми.

Також звертає увагу на те, що частини друга статті 27 Закону України « Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» встановлює імперативну норму права, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб Державної санітарно-епідемічної служби вони до роботи не допускаються.

Вказує, що подання позивач та відповідач не отримували, оскільки його не існує, а отже останній не мав підстав для того, щоб, без подання Держсанепідемслужби відсторонювати її від роботи.

При цьому, Міністерством охорони здоров`я України на разі не затверджено переліку інфекцій, ухилення від щеплення проти яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Зазначає, що оскаржуваний наказ не містить відомостей про медичний огляд позивача та відібране у нього лікарем відповідне письмове підтвердження про відмову від вакцинації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ Укрзалізниця - адвокат Тарарук Л.Р. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07.06.2022 без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Відзив обґрунтований тим, що датою ознайомлення з наказом про відсторонення від роботи Позивача зазначено 09.12.2021 р. Однак у мотивувальній частині рішення суд, дослідивши зміст спірного наказу та інші докази, долучені до матеріалів справи, прийшов до висновку, що Позивач ознайомлена зі спірним наказом від 06.12.2021 р. №1025/К саме 08.12.2021 р., про що вона і не заперечує. Вихід на роботу 09.12.2021 р. не був нічим зумовлений, адже Позивач знала, що вона з цієї дати відсторонена від роботи і не може виконувати своїх трудових обов`язків.

Вказує, що у листі-ознайомленні міститься перелік законів та підзаконних правових актів, на підставі яких Позивач зобов`язана була пройти профілактичне щеплення від COVID-19.

Вважає, що непред`явлення роботодавцю, а також суду як доказу у справі, документів про щеплення свідчить про ухилення Відповідача від проходження профілактичного щеплення від COVID-19.

Зазначає, що посилання Позивача на ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», у якій зазначено, що відсторонення від роботи проводиться на підставі відповідного подання посадової особи органу Державної санітарно-епідемічної служби також є безпідставним. Так, в Інструкції «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи і іншої діяльності» ( із змінами та доповненнями на час розгляду справи), яка видана на виконання зазначеного закону і затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я від 14 квітня 1995 року №66 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 01 серпня 1995 року за №270/806 визначено поняття осіб, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень. Такими особами визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовилися від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Оскільки профілактичне щеплення від COVID-19 не внесено до Календаря профілактичних щеплень в Україні, відсутні підстави вважати, що в разі відмови або ухилення Позивача від проведення такого щеплення, відсторонення його від роботи можливе лише за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Вважає достатнім для відсторонення від роботи факту неподання Позивачем довідки відповідної форми про наявність у нього протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 чи сертифікату про проходження вакцинації проти COVID-19.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила задовольнити її апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2022 року залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючої судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 09.07.1993 року прийнята техніком відділу обліку та статистичної звітності Львівського відділення Львівської залізниці, згідно наказу № 400 від 09.07.1993 року.

19.12.2020 року ОСОБА_1 переведена економічним спеціалістом 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», згідно наказу №1027/ОС від 17.12.2020 року.

Згідно довідки про доходи виданої Регіональною філію «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №34 від 09 грудня 2022 року загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з червня 2021 року по листопад 2021 становить 93 807,22 гривень.

18.10.2021 року позивачка подала заяву на ім`я начальника служби статистики Регіональної філії «Львівська залізниця», в якій вказала, що вимога про надання відомостей про вакцинацію відноситься до конфіденційної інформації і не підлягає до зберігання працедавцем.

01.11.2021 року на запит позивачки Тернопільський відділ статистики Регіональної філії «Львівська залізниця» надав відповідь № 44-1/458 про те, що збір інформації проводиться з ціллю захисту інтересів працівників, і те що працівники надали дозвіл на зберігання та обробку даної інформації.

15.11.2021 року позивачка надіслала на адресу директора Регіональної філії «Львівська залізниця» повідомлення про заборону на обробку конфіденційної інформації щодо неї.

01.12.2021 року ОСОБА_3 надіслано відповідь № 740-1/4193 про те, що ця інформація необхідна працедавцю на підставі Закону України «Про захист персональних даних».

02.12.2021 року позивача ОСОБА_1 ознайомлено із листом про необхідність отримання позивачем обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 та наслідків відмови або ухилення від такого щеплення.

Згідно Акту від 02.12.2021 року ОСОБА_1 у присутності працівників відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ознайомилась шляхом зачитування з листом-повідомленням, але підтвердити особистим підписом відмовилась, про що комісією складений даний акт.

Також, ОСОБА_1 ознайомлено із наказом №1025/К від 06.12.2021 року про її відсторонення від роботи, що доводиться письмовими запереченнями із вказаним наказом, які виконані позивачкою на вказаному наказі та письмовими запереченнями позивача ОСОБА_1 від 08.12.2021 року, які адресовані заступнику директора регіональної філії «Львівська залізниця» Кирді А.М. у яких ОСОБА_1 вказала, що розглянувши наказ №1025/К від 06.12.2021 року про її відсторонення заперечує щодо нього та вважає її відсторонення від роботи неприпустимим та таким що грубо порушує її права.

09.12.2021 року складено Акт про те, що спеціаліст 2 категорії Тернопільського відділу служби статистики Левицька В. 09.12.2021 знаходилася на своєму робочому місці за адресою АДРЕСА_1 та виконувала свої професійні обов`язки.

Як вбачається з наказу заступника директора виконавчого регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики А. Курди від 06.12.2021 № 1025/К, ОСОБА_7 економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати, підстава: акт від 02.12.2021 про відмову від особистого підпису з листом-ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

Відповідно до наказу директора виконавчого регіональної філії Ю. Ішук від 28.02.2022 р. № 199/К, у зв`язку з введенням воєнного стану на території України призупинено дію наказу 06.12.2001 № 1025/К «Про відсторонення від роботи економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики служби Левицької В» та приступити до роботи з 01.03.2022.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонюючи працівника від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, роботодавець діяв у межах повноважень та на підставі положень, визначених законом та підзаконними нормативними актами, а тому воно є законним та правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення.

Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлено права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) (далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом МОЗ України № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153).

У первинній редакції до цього Переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074, затверджено зміни до Переліку № 2153, доповнено цей Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту:

«4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83».

До Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, віднесено і АТ «Українська залізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 (з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544) подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).

Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із викладеним у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи потрібно виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 ((провадження № 14-82цс22)).

Чи переслідувало втручання у право позивача на повагу до його приватного життя легітимну мету, як це передбачено змістом пункту 2 статті 8 Конвенції.

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 Всесвітня організація охорони здоров`я офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції.

У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наведеними постановами встановлено низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24 грудня 2020 року МОЗ України видало наказ № 3018, яким затвердило Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках (далі - Дорожня карта).

Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.

Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ України від 27 жовтня 2021 року № 2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).

Щодо пропорційності втручання у приватне життя.

За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.

Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22). Зокрема, потрібно враховувати такі обставини:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивача, колегія суддів врахувала, що у справі, яка переглядається, суд встановив такі фактичні обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 09.07.1993 року прийнята техніком відділу обліку та статистичної звітності Львівського відділення Львівської залізниці, згідно наказу № 400 від 09.07.1993 року. 19.12.2020 року ОСОБА_1 переведена економічним спеціалістом 2 категорії служби статистики регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», згідно наказу №1027/ОС від 17.12.2020 року.

02.12.2021 року позивача ОСОБА_1 ознайомлено із листом про необхідність отримання позивачем обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 та наслідків відмови або ухилення від такого щеплення. Того ж дня, згідно Акту від 02.12.2021 року ОСОБА_1 у присутності працівників відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ознайомилась шляхом зачитування з листом-повідомленням, але підтвердити особистим підписом відмовилась, про що комісією складений даний акт.

Наказом заступника директора виконавчого регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики Львівська залізниця АТ Українська залізниця №1025/К від 06.12.2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати на підставі Акта від 02.12.2021 року по відмову від особистого підпису з листом ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

З наявної в матеріалах справи посадової інструкції економіста 2 категорії Тернопільського відділу Служби статистики Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», а також листа повідомлення начальника служби статистики від 17.04.2023 вбачається, що в обов`язки ОСОБА_1 , зокрема входить, забезпечення (щодобового, декадного, місячного) складання звіту Про виконання графіка руху поїздів, постійна робота на диспетчерських кругах, виписування з графіків виконаного руху поїздів час запізнення, встановлення їх причин, щодобове отримання даних розшифрування бортових самописців в телефонному режимі з РПЧ та ТЧ, виконує індивідуальні завдання начальника відділу, тощо. Згідно розділу 8 інструкції зазначено, що економіст 2 категорії співпрацює в межах своїх повноважень та компетенції відділу з працівниками відділів служби статистики, Управління статистики, керівниками стуктурних (виробничих і функціональних підрозділів) Регіональної філії та інших філій Товариства.

Згідно з довідки, виданої начальником служби статистики Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» в додаток до листа повідомлення начальника служби статистики від 17.04.2023, за робочу зміну ОСОБА_1 перебуває у соціальному контакті приблизно з 18 особами, зокрема з працівниками Тернопільського відділу служби статистики в кількості 3 особи, Тернопільської дільниці регіонального центру управління рухом 12 осіб, працівниками Тернопільської дирекції залізничних перевезень 3 особи. Також згідно з вказаною довідкою, у зв`язку зі специфікою роботи дистанційну форму організації праці для економіста 2-ї категорії встановити неможливо.

В оцінці правомірності відсторонення позивача від роботи за встановлених фактичних обставин справи колегія суддів врахувала, що держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними.

Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя.

Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Доводи ОСОБА_1 , що кількість її соціальних контактів під час виконання посадових обов`язків складає 3-4 особи, що не могло вплинути на можливість поширення ризику інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що особливість роботи ОСОБА_1 зумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не міг/не може (протилежного позивач під час розгляду справи не довела), тому АТ «Українська залізниця» правомірно було змушене ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи.

З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновлюється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили її відсторонення від роботи та після її допуску до роботи (виконання робіт), отже, апеляційний суд не встановив порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України.

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Застосовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до її приватного життя не було порушено в результаті відсторонення її від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (її бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до її приватного життя.

У цій справі позивач не довела, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у її приватне життя.

Поведінка позивача свідчить, що вона відмовилася надавати роботодавцеві докази проходження обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, а тому за обставин ненадання таких відомостей роботодавцеві обґрунтованим є ухвалення ним рішення про відсторонення працівника від роботи.

Позивач не довела, що здійснила обов`язкове щеплення або отримала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, що підтверджувало б протиправність дій роботодавця.

Таким чином, обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечних інфекційних хвороб, тому право позивача на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не вакцинувалася проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим з огляду на займану нею посаду, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), колегія суддів погоджується, що відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний Суд виснував, що таке індивідуальне обмеження, а саме тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників, які провели щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні превалює принцип переваги надзвичайно важливих суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 (провадження № 61-8263св18), від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20)).

Колегія суддів врахувала, що на момент перегляду справи в апеляційному порядку Верховний Суд вже сформував правові висновки щодо застосування статті 46 КЗпП України, пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині застосування відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)). Цим правовим висновкам рішення суду першої інстанції відповідає, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Cуд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, повно та всебічно дослідив обставини справи та оцінив надані сторонами докази.

Апеляційний суд, переглядаючи справу виключно в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду, яке є правильним та справедливим по суті.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені в апеляційному суді у вигляді сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

Головуючий

Судді