Номер провадження: 22-ц/813/961/23
Справа № 521/8304/16-ц
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Запольської Ольги Василівни, про визнання недійсним розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

11 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, з врахуванням заяви про зміну предмету позову в остаточній редакції, просив визнати недійсним розпорядження органу приватизації № 260268 від 19.04.2016 р. про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , скасувати свідоцтво про право власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнати договір купівлі-продажу серія та номер 511 від 29.04.2016 р., виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. недійсним, зняти з реєстрації ОСОБА_4 місця проживання за адресою вказаної квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що 02.07.2015р. Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у справі № 521/6774/15-ц за позовом ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Скориставшись тим, що позивач був не повідомлений про прийняте рішення та судовий розгляд справи, на підставі цього рішення ОСОБА_3 зняла позивача з реєстрації за його місцем проживання та зареєструвала в квартирі свою доньку ОСОБА_1 . Позивач, дізнавшись про заочне рішення, звернувся до суду з заявою про його скасування, яке було скасоване 14.03.2016 р. та 18.05.2017 р. у задоволенні позову відмовлено. 19.04.2016 р. ОСОБА_1 здійснила приватизацію квартири. ОСОБА_1 станом на дату приватизації була обізнана про скасування заочного рішення, так як приймала участь у судовому засіданні 14.03.2016 р. 29.04.2016 р. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності уклала договір купівлі-продажу приватизованої квартири з ОСОБА_4 , який став власником квартири та зареєструвався у ній. Приватизація квартири проведена всупереч ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а документи, видані на підставі набуття права власності, а саме свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу, є недійсними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 260268 від 19 квітня 2016 року про передачу у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 . Скасовано свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 1392 грн. 10 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про часткове задоволення позову.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фактично рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому підлягає перегляду в цій частині.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського Міського управління юстиції 29 серпня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, 30 жовтня 2015 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області позивачу видано паспорт на прізвище « ОСОБА_7 ».

Відповідно до ч. 4 і 5 ст. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року у цивільній справі №521/6774/15-ц позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2016 року заочне рішення Малиновського районного суду від 02 липня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у відповідача на законних підставах виникло право користування квартирою, яке не припинилося у зв`язку з неприязними відносинами з позивачем, позивач з 2013 року постійно у спірній квартирі не проживала, відповідач проживав у спірній квартирі, а також у підсобному приміщенні квартири АДРЕСА_3 , яке приєднано до спірної квартири, що не заперечується сторонами, сплачував комунальні послуги, а відтак не втратив інтересу щодо проживання в вищезазначеній квартирі. Позивачем не надано переконливих доказів щодо не проживання відповідача понад два роки у спірній квартирі, її показання суттєво відрізняються від показань допитаних свідків, в тому числі і нею заявлених, спростовуються матеріалами справи, а тому її позовні вимоги задоволенню не підлягають. ОСОБА_4 не проживав у квартирі АДРЕСА_1 , у період, який вказаний позивачкою ОСОБА_3 , не був свідком подій, які вказані в її позовній заяві, а його посилання на матеріали справи, якими встановлено факт відсутності відповідача понад встановлений законодавством строк, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а отже його позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_9 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.03.2020р. касаційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року залишено без змін. Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року залишено без змін. Поновлено виконання (дію) постанови Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року.

Суд касаційної інстанції установив, що ОСОБА_8 була наймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1 та на неї відкрито особовий рахунок.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів від 05 січня 1990 року № 10 дозволено користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_4 ОСОБА_11 , проживаючому в квартирі АДРЕСА_1 як підсобного приміщення без права проживання членів сім`ї на приєднаній площі у квартирі АДРЕСА_5 .

Згідно з довідкою від 02 лютого 2015 року №55 в квартирі окрім позивача зареєстровані онука ОСОБА_12 , 1995 року народження, онук ОСОБА_13 , 2002 року народження, дочка ОСОБА_14 , 1975 року народження, правнука ОСОБА_15 , 2014 року народження, та онук ОСОБА_2 , 1990 року народження.

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 серпня 2003 року №958/01-04 та розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 14 жовтня 2005 року № 1003/01-04 позивача призначено опікуном над неповнолітніми ОСОБА_12 , 1995 року народження, ОСОБА_13 , 2002 року народження, ОСОБА_2 , 1990 року народження.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року ОСОБА_2 визнано втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1 .

03 серпня 2015 року позивач ( ОСОБА_8 ) отримала копію вказаного рішення суду, про що свідчить розписка в його отриманні, яка знаходиться в матеріалах справи.

25 лютого 2016 року до суду звернувся ОСОБА_2 із заявою про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2016 року заочне рішення Малиновського районного суду від 02 липня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

14 березня 2016 року копію вступної частини ухвали суду отримала ОСОБА_1 , яка представляла інтереси ОСОБА_8 на підставі довіреності від 25 червня 2015 року.

Згідно з розпорядженням органу приватизації від 19 квітня 2016 року № 260268 квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_1 .

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

29 квітня 2016 року ОСОБА_1 , яка представляла інтереси ОСОБА_3 в судовому засіданні та яка отримала копію ухвали суду від 14 березня 2016 року про скасування заочного рішення, знаючи, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року скасоване, продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу від 29 квітня 2016 року).

Отже, Верховним Судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 на законних підставах виникло право користування квартирою, яке не припинилося у зв`язку з неприязними відносинами з позивачем ОСОБА_3 , яка з 2013 року постійно за адресою спірної квартири не проживала, відповідач ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі а також у підсобному приміщенні квартири АДРЕСА_3 , яке приєднано до спірної квартири, сплачував комунальні послуги, а відтак не втратив інтересу щодо проживання в вищезазначеній квартирі, а також врахувавши те, що позивач ОСОБА_3 не надала переконливих доказів щодо не проживання відповідача понад двох років у спірній квартирі, її показання суттєво відрізняються від показань допитаних свідків, в тому числі і нею заявлених, спростовуються матеріалами справи, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_10 .

У справі, що розглядається судом, встановлені рішеннями судів обставини знайшли своє підтвердження.

Розпорядженням №1870 від 22.09.1993р. начальника Малиновського ЖЕО посвідчено, що особовий рахунок на спірну квартиру пропонується відкрити на ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 84)

Відповідно до Витягу з розпорядження голови Малиновської районної адміністрації № 454/01-06 від 10.09.2015р. розірвано договір найму з ОСОБА_8 за взаємною згодою, укладено договір найму з дочкою ОСОБА_1 на склад родини 5 осіб (вона, мати ОСОБА_8 , дочка сестри ОСОБА_16 , син сестри ОСОБА_13 , дочка сестри ОСОБА_17 ) (т. 1 а.с. 83)

Згідно із договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 235 від 11.11.2015р. його укладено між КП «ЖКС «Черьомушки» та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 80-81)

19 квітня 2016 року з заявою до КП «Міське агентство з приватизації житла» звернулась ОСОБА_1 , яка просила передати у приватну власність спірну квартиру, вказавши осіб за договором найму - ОСОБА_1 , ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 78)

Таким чином, розпорядженням органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 19.04.2016 р. № 260268 передано вказану квартиру ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 77)

На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на житло від 19.04.2016 р. № 3-30737. (т. 1 а.с. 76)

Згідно довідки № 203 від 08.02.2016 р., виданої ОСОБА_2 , про те, що він зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 21.11.2006 р. і знятий з реєстрації 13.08.2015 р. (т. 1 а.с. 10)

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 58721999 від 07.05.2016 р. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 . Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер 511, виданий 29.04.2016 р., видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська О.В. (т. 1 а.с. 11-12)

Оцінюючи доводи і аргументи сторони позивача щодо заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно вважав їх частково обґрунтованими на підставі наступних норм права.

Щодо позовних вимог про визнання недійсною приватизації та скасування свідоцтва про право власності.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність, визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на житло суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Як вбачається зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок сутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку (ст.72 ЖК України).

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які бувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України від 15 вересня 1992 року № 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення), яким визначено порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню.

Відповідно до пункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 Положення).

Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Отже, зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 та позбавлення ОСОБА_2 права користуватися цією квартирою є неправомірним та відбувалося поза його волею, про що свідчить судове рішення, приватизація зазначеної квартири без його згоди також є неправомірною.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки, Розпорядження органу приватизації та Свідоцтво про право власності на житло є актами індивідуальної дії та порушують права та інтереси позивача, а отже повинні бути скасовані судом в порядку цивільного судочинства.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Крім того, втручання у право позивача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Оскільки рішення суду, яким ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування житлом та на підставі якого позивача було знято з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 скасовано, його права на приватизацію вищевказаної квартири поновлено і він нарівні з усіма наймачами має право приватизувати житло та стати його співвласником, вселитися та використовувати його для власного проживання.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив твердження представника відповідача адвоката Шахновського О.О. про те, що ОСОБА_2 не був членом сім`ї ОСОБА_3 .

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65, 65-1 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Отже, приналежність до членів його сім`ї наймача осіб, що вселилися в жиле приміщення, не є обов`язковою та необхідною умовою для проведення приватизації. Тому таке твердження представника відповідача адвоката Шахновського О.О. судом першої інстанції вмотивовано не прийнято до уваги.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовну заяву ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, визнати недійсним розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 260268 від 19 квітня 2016 року про передачу у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , скасувати свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В частині відмови у задоволенні позову рішення не було ніким оскаржено, тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично дублюють позицію відповідача у суді першої інстанції) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк