Номер провадження: 22-ц/813/3059/23
Справа № 1522/4566/2012
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2023 року м. Одеса

Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного, без участі учасників справи, апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Борщенка Костянтина Юрійовича на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 07 березня 2012 року про забезпечення позову, постановленої під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є неповнолітній ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири,

встановив:

17.02.2012 року ОСОБА_1 , правонаступником якого є неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якого є ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив суд:

- поновити строк позовної давності;

- визнати недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_1 , укладений 21.12.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., зареєстрований у реєстрі № 14360;

- визнати недійсним дублікат договору дарування кв. АДРЕСА_1 , укладений 21.12.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М.;

- визнати право власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 загальною площею 58,3 кв.м.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_4 .

Заява була обґрунтована тим, що у разі відчуження відповідачем спірної квартири, зазначене зробить неможливим виконання рішення суду у майбутньому.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.03.2012 року заява ОСОБА_1 була задоволена (т.1, а.с.17).

Накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Разом з тим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2012 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири була залишена без розгляду (т.1, а.с.48).

В апеляційній скарзі від 25.05.2022 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07.03.2012 року, ухвалення нового судового рішення, яким скасувати ухвалу суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , та звільнити з-під арешту вказану квартиру, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.05.2023 року до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_1 залучено малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якого є ОСОБА_3 (т.2, а.с.3-4).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с.6-15).

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція направлялась ОСОБА_3 , яка є законним представником позивача ОСОБА_2 , за зареєстрованим місцем її проживання, що підтверджується довідкою від 10.07.2023 року, яка надійшла до суду 11.07.2023 року з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМ України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання: АДРЕСА_2 (т.2, а.с.11).

Також поштова кореспонденція направлялася на адресу відповідачки ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем її проживання, що підтверджується довідкою ГУМВС України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання: АДРЕСА_3 .

Однак, поштова кореспонденція на вказані адреси повернулася до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.2, а.с.9-12), що у відповідності до вимог, передбачених ч.1 ст. 131 ЦПК України вважається їх належним сповіщенням.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 12.07.2023 року, а датована 19.07.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.1, а.с.175-176), жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду в разі його задоволення, заходи забезпечення позову випливають із суті заявлених вимог і гарантують виконання можливого рішення суду, а також те, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами (т.1, а.с. 17).

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 151 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду заяви, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Виходячи з викладеного, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення заяви, однак не врахував, що між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_4 15.04.2008 року було укладено іпотечний договір №1501/0408/88-047-Z-1, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне їй на праві власності майно, а саме: кв. АДРЕСА_1 , що вбачається з матеріалів справи (т.1, а.с.92).

Зазначені обставини свідчать про те, що ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», є іпотекодержателем вказаної квартири.

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

ТОВ «Кредитні ініціативи» ініціативи є правонаступником ВАТ «Сведбанк», у тому числі за іпотечним договором від 15.04.2008 року № 1501/0408/88-047-Z-1 (т.1, а.с.128).

Однак, у даній справі апелянт, як іпотекодержатель кв. АДРЕСА_1 , участі не приймав.

Судом першої інстанції також не вирішувалось питання про його залучення до участі у справі в якості третьої особи.

Таким чином, задовольняючи заяву про забезпечення позову та не вирішивши питання про залучення до участі у справі ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції порушив його права як іпотекодержателя спірного нерухомого майна.

Крім того, розглядаючи заяву представника ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції мав вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих оскаржуваною ухвалою. Однак у порушення діючого цивільно-процесуального законодавства, зазначених обставин судом зроблено не було.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її спростовують, оскільки ухвала постановлена не у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду скасувати і прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 залишити без задоволення.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що апеляційний суд скасовує оскаржувану ухвалу суду і відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, тоді як в апеляційній скарзі представник апелянта ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали та звільнення спірного нерухомого майна із-під арешту.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, а також те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, але фактично суд апеляційної інстанції задовольняє її вимоги та відмовляє в задоволенні заяви про забезпечення позову, ТОВ «Кредитні ініціативи» слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2481 грн. (т.1, а.с.174).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст..ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Борщенка Костянтина Юрійовича задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 07 березня 2012 року про забезпечення позову скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 , правонаступником якого є неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якого є ОСОБА_3 , про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_4 , залишити без задоволення.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», , за рахунок держави сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 481 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк