Справа №519/590/20
Провадження № 2/519/32/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

14.03.2023 м. Южне

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Лемця С.П.,

при секретарі судового засідання Коршак Ю.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Тимофеєнко О.А.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Влащицької С.М.,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Беліогло А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Дараган Ірини Миколаївни, про визнання недійсним договору купівліпродажу, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою (з урахуванням уточненої позовної заяви)

Встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовано тим, що з 11.10.1979 по 14.05.2003 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

У період шлюбу 05.01.1993 Южненською селищною радою Суворовської районної ради народних депутатів м. Одеси позивачу був наданий ордер на право заняття жилої площі у 3- кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зі складом сім`ї: ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_4 - донька. З цього часу позивач постійно проживав за вказаною адресою з сім`єю, в тому числі після розірвання шлюбу у 2003 році.

18.10.2003 позивач вимушено знявся з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі та зареєструватись за адресою військової частини, в якій проходив службу, але продовжував проживати в зазначеній квартирі до 05.01.2013, однак коли прийшов до дому, то не зміг потрапити у квартиру, тому що вхідні двері у квартиру були замінені колишньою дружиною ОСОБА_6 . Колишня дружина заявила, що квартира приватизована нею ще у 2006 році і, що я не маю права проживати в квартирі.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.09.2014 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтві про право власності на житло, за участю третьої особи Фонду комунального майна Южненської міської ради було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 . Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 було задоволено частково. Рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року було змінено лише в частині мотивування набуття мною права користування, в іншій частині - залишено рішення суду без змін.

Таким чином, на підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 25.09.2014 за позивачем визнано право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 та вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 .

На той час власниками вказаної трьохкімнатної квартири були діти позивача: ОСОБА_5 був власником 1/3 частки квартири, а ОСОБА_4 була власником 2/3 частки квартири, відповідно до договору дарування від 07.03.2015 року.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.11.2015 по цивільній справі № 519/365/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою - було задоволено в повному обсязі, та встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 . Виділено у користування ОСОБА_1 , та синові ОСОБА_5 кімнату площею 18,8 кв, м. і лоджію, яка примикає до кімнати, а ОСОБА_4 виділено у користування кімнати площею 9,9 кв.м. та 12,5 кв.м. і лоджіями, які примикають до її кімнат. Кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору залишено у загальному користуванні.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 25.11.2015 року по цивільній справі № 519/365/15-ц набрало законної сили, в апеляційній та касаційній інстанціях не оскаржувалося.

20.03.2017 до чергової частини Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 подав заяву про те, що не встановлена особа підробила заяву від його імені про згоду на зміну лицьового рахунку на жилу квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі - продажу від 30.06.2017 донька ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та за довіреністю від сина позивача ОСОБА_5 , таємно продала вказану квартиру АДРЕСА_2 , в якій позивач постійно мешкав , покупцю ОСОБА_3 та її чоловікові ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 скористалася моментом , коли позивач поїхав на день народження до своєї матері ОСОБА_7 (80 річний ювілей) і в період з 25.06.2017 по 30.06.2017 знаходився в Херсонській області, разом з покупцем квартири ОСОБА_3 вивезли особисті речі та інше габаритне майно позивача на склад.

По прибуттю 30.06.2017 до дому, позивач не зміг потрапити до своєї квартири, так як там вже проживали сторонні невідомі на той час мені особи і перешкоджали йлму зайти до квартири.

30.06.2017 позивач звернувся до Южного ВП ЛВП ГУНП Одеської області з заявою про скоєння правопорушення, а також із питанням про накладення арешт на спірну квартиру до органу поліції, при цьому мешкав у спірній квартирі до 03.07.2017 року, та не зміг знати, що квартира продана.

Саме 30.07.2017 позивач дізнався про те, що квартира продана, фактично його позбавили права проживання та викрали належні йому особисті речі.

Відповідачі при укладені договору купівлі-продажу від 30.06.2017 спірної квартири приховали, що щодо вказаної квартири існують судові спори та судові рішення, чим порушили вимоги пункту 5 Договору від 30.06.2017 року.

Покупець ОСОБА_3 знала про рішення Южного міського суду Одеської області від 25.11.2015 по цивільній справі № 519/365/15-ц, але домовилась з продавцем ОСОБА_4 а саме продавець ОСОБА_4 погодилася на зниження ціни квартири , а покупець ОСОБА_3 погодилася укласти договір купівлі-продажу, достеменно знаючи, що це буде мати юридичні наслідки - порушення права позивача користування квартирою.

Позивач зазначає, що відповідачі своїми діями фактично позбавили його доступу до житла, право на яке він отримав у встановленому законом порядку, при цьому покупці квартири були обізнані про проживання ній позивача.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 03.07.2020 у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 03.07.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 03.07.2020 позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 31.08.2020 витребувано від приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Одеської області Дараган Ірини Миколаївни копії документів щодо укладення 30.06.2017 договору купівлі продажу кв. АДРЕСА_2 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №571.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 31.08.2020 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою, ухвалено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадженням з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.11.2020 у задоволенні заперечення ОСОБА_1 проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.11.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.11.2020 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів відмовлено.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.09.2021 заявлений самовідвід суддею Барановською З.І. по цивільній справі за вищевказаним позовом задоволено. Цивільну справу №519/590/20 передано до канцелярії Южного міського суду Одеської області для визначення складу суду, у порядку встановленому ст.33 ЦПК України.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.09.2021 суддею Лемець С.П. справу прийнято до свого провадження, постановлено розгляд справи здійснити за правилам загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів повернуто.

26.10.2021 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 уточнену позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду.

11.11.2021 до суду від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшов відзив на уточнену позовну заяву, згідно якої просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

13.12.2021 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 14.12.2021 закрито підготовче провадження у цивільній справі за вищевказаною позовною заявою, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні та ухвалено в судове засідання викликати учасників справи та свідка ОСОБА_8 .

В судовому засіданні позивач та його представник уточнений позов підтримали та пояснили, що відповідачі порушили умову договору щодо відсутності спору вказаної квартири. Позивач вважає, що він має право користування спірною квартирою на підставі рішення суду. Відповідачам достеменно було відомо про його право проживання у вказаній квартирі, іншого житла він у користуванні або власності немає, а тому відповідачами грубо порушено його право на житло. Позивач, одразу як йому стало відомо про продаж квартири, вживав всіх можливих законних заходів щодо відновлення свого порушеного права на житло, однак через корупцію не зміг нічого добитись, а тому змушений був звернутись до суду.

Звертає увагу, що квартира була продана за заниженою ціною. У 2015 році він попросив квартирантів, які там проживали, покинути квартиру, після чого проживав в даній квартирі, в тому числі станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу. На теперішній час позивач вимушено мешкає у своєї сестри в Херсонській області.

В судовому засіданні 14.01.2022 представник позивача ОСОБА_9 підтвердив обставини, які викладені в уточненій позовній заяві та пояснив, що відповідачі при укладанні договору купівлі-продажу приховали інформацію щодо права користування позивачем вказаною квартирою. Позивач знав, що квартиру можуть продати, тому запобігав реалізації, звертався до правоохоронних органів та з клопотанням про накладення арешту на квартиру, однак квартиру продали разом з його речами, коли він поїхав на день народження до матері у Херсонську область.

В судовому засіданні 14.01.2022 позивач пояснив, що його донька та відповідач ОСОБА_2 виставили його речі та сказали, що квартира продана та він не має ніякого доступу до спірної квартири. На що, відповідач сказав, що є рішення суду, проте вони посміхнулися, кинули речі до машини та поїхали. Після чого позивач зателефонував доньці, щоб остання дала номер телефону покупця, оскільки його речі залишились в квартирі. Відбулася зустріч, позивач хотів забрати телевізор, ліжко, та інші речі, які він нажив, а тому викликав поліцію.

В судовому засіданні представники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 позов не визнали в повному обсязі та підтвердили обставини, викладені у відзиві.

В судовому засіданні 14.01.2022 представник ОСОБА_10 пояснила, що на період продажу квартири були відсутні будь які заборони. Щодо існування рішення суду її клієнтам було відомо. Доказів того, що речі, майно позивача були в даній квартирі відсутні, оскільки власниками квартири були ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Нотаріус не повинен вимагати та перевіряти заборгованість по квартирі при продажі квартири. Умови договору купівлі-продажу виконанні та укладений з дотриманням усіх норм законодавства.

В судовому засіданні 14.01.2022 ОСОБА_2 пояснив, що позивач знав, що квартира буде продаватися, усі дзвінки йому були зроблені при ньому, донька пропонувала позивачу суму грошей для того, щоб написати заяву у нотаріуса, проте він відмовився, паралельно звертався до поліції, писав заяву про накладення арешту на квартиру. Вони з дружиною купили вказану квартиру зі старими меблями, висіли кондиціонери, однак все це обговорювалось в процесі покупки квартири, у тому числі як буде погашатися заборгованість за квартиру. До продажу квартира здавалась в оренду, позивач в ній не проживав, а мешкав у своєї жінки в м.Южне. Коли вони придбавали квартиру, то знали, що позивач має дозвіл на проживання, проте їм повідомили, що право користування не дає йому права власності.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату і місце судового засідання, причина неявки до суду не відома, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходили.

В судове засідання третя особа не з`явилася, повідомлялася належним чином. 26.01.2021 надала до суду копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30.06.2017 за реєстровим №571 з копіями документів, на підставі яких він посвідчувався.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

На допиті свідка ОСОБА_8 учасники справи не наполягали та вважали за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.02.2007 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/3 частини кожному (т.1, а.с.16).

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.09.2014 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, за участю третьої особи Фонд комунального майна Южненської міської ради задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 , в іншій частині відмовлено (т.1, а.с.8-10).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.03.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року задоволено частково, рішення Южного міського суду Одеської області змінено в частині мотивування набуття права користування позивачем ОСОБА_1 , в іншій частині залишено рішення суду без змін (т.1, а.с.11-13).

Відповідно до договору дарування частки квартири від 27.03.2015 ОСОБА_6 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.18).

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.11.2015 встановлений порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_5 кімнату площею 18,8 кв. м. і лоджією, яка примикає до кімнати, ОСОБА_4 виділено у користування кімнати площею 9,9 кв.м. та 12,5 кв.м. і лоджіями, які примикають до кімнат. Кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору залишити у загальному користуванні (т.1, а.с.14-15).

30.06.2017 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5 , ОСОБА_4 продали та ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_2 за ціну та на умовах встановлених у цьому договорі (т.1, а.с.111-113).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1ст.317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.626, 628 ЦК України).

Відповідно дост.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 того ж Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У Постанові від 16.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У пунктах 4 та 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215,216 ЦК України).

Згідно із роз`ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Зважаючи на презумпцію правомірності правочину та диспозитивність цивільного процесу, на позивача покладається обов`язок щодо доведення того, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири не було додержано вимог, які є необхідним для чинності правочину. Між тим, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного вище, а лише висловлено позицію, що згідно із вимогами ст. 215 ЦК України є всі законні підстави визнати цей договір, як оспорюваний правочин, недійсним.

Посилання сторони позивача на кримінальне провадження №0000091 від 20.03.2017 та наявність особистого житлового сервітуту самі по собі не можуть бути підставами для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Також позивачем недоведено перед судом, що спірна квартира продана за явно заниженою ціною та те, що відповідачі приховали факт існування судових спорів та судового рішення щодо вказаної квартири, оскільки в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначав, що їм, як новим власникам квартири, до укладення договору було відомо, що ОСОБА_1 має право користування вказаною квартирою.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Однак, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а отже у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Що стосується вимог позивача про усунення перешкод в користуванні квартирою та його вселення то суд приходить до наступного.

Позивач вказував, що дана квартира була його фактичним житлом, іншого власного житла не має, відповідачі перешкоджають у користуванні квартирою, якою він має право користуватись відповідно до рішень суду у справі № 519/733/13-ц від 25.09.2014 (переглянуто судом апеляційної інстанції 10.03.2015) та у справі № 519/365/1-ц від 25.11.2015.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представник в судовому засіданні не заперечували факту чинення позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою та стверджували, що він втратив це право, одночасно з придбання ними квартири.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 10.03.2015 у справі № 519/733/13-ц (номер провадження 22-ц/785/123/15) за обставинами справи, в наступному позивач вселився та продовжував проживати в спірній квартирі. Саме з наступним вселенням та проживанням за спірною адресою пов`язується право позивача на користування житловою площею.

Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Разом з цим у статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 447/455/17 від 13.10.2020 зазначила, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Южного міського суду Одеської області у справі № 519/733/13-ц від 25.09.2014 визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 та вселено позивача в квартиру. Отже, ОСОБА_1 на законних підставах набув право користуванням цим майном.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 01 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судове рішення про позбавлення позивача чи втрату ним права на житло у спірній квартирі, яке б набрало законної сили, відсутнє, із зустрічними позовами відповідачі у даній справі не звертались, у зв`язку з чим, суд доходить висновку, що це право є чинним, тобто ОСОБА_1 має право на користування квартирою, оскільки проживав у ній на законних підставах, та питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом або його виселення, у встановленому порядку не було вирішено.

Суд звертає увагу, що на момент придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 існували обтяження у вигляді проживання у ній позивача ОСОБА_1 , тобто наявні ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, про що достеменно було відомо відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 могли передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості, проте, погодилась набути право власності на цю квартиру з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника, не здійснивши достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Схожих правових висновків доходить і Верховний Суд, зокрема у справах № 243/1101/18 від 03 червня 2020 року, № 674/1344/18-ц від 18 грудня 2019 року

За таких обставин суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Дараган І.М., підлягає задоволенню в частині усунення перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення його в зазначену квартиру та зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні даною квартирою.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

Ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Дараган Ірини Миколаївни, про визнання недійсним договору купівліпродажу, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, з урахуванням уточненої позовної заяви, задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення його в зазначену квартиру та зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні даною квартирою.
В решті позовних вимог відмовити.
Дата складання повного судового рішення та його проголошення 23.03.2023 о 12.30 год.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП та паспортні дані суду невідомо, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 , РНОКПП та паспортні дані суду невідомо, місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 ,РНОКПП та паспортні дані суду невідомо, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 ,РНОКПП та паспортні дані суду невідомо зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа Приватний нотаріус Южненського міського нотаріального округу Дараган Ірина Миколаївна, місце знаходження: Одеська область, м. Южне, вул. Т.Г. Шевченка, 1/2.

Суддя Южного міського суду Сергій ЛЕМЕЦЬ