Постанова

Іменем України

06 липня 2023 року

м. Київ

справа № 757/269/20

провадження № 61-15096св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: слідче управління Головного управління Національної поліції в Київській області в особі Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратура Київської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньомусудовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року у складі судді Волкової С. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області в особі Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - ГУ НП в Київській області), Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (далі - ГУ ДКЗ України у Київській області), держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури.

Позов обґрунтований тим, що її визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0001851, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (шахрайство в особливо великому розмірі).

На момент звернення до суду з цим позовом у кримінальному провадженні не розпочато судовий розгляд, тому вона має право на захист її прав та інтересів, порушених бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури, яке полягає у відшкодуванні завданої майнової шкоди.

З наведених підстав та з урахуванням статей 1166, 1176 ЦК України просить стягнути солідарно з ГУ НП в Київській області та прокуратури Київської області 684 275,00 грн майнової шкоди, завданої їй як потерпілій у кримінальному провадженні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у такому виді деліктних зобов`язань як відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (стаття 1176 ЦК України), необхідно довести як наявність шкоди, її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення, дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи.

Позивачка не надала доказів того, що їй завдано майнової шкоди слідчим, прокурором, а також того, що їхні діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на них трудових або службових обов`язків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій відмовили ОСОБА_1 у позові, не зазначивши мотивів такої відмови. Суди безпідставно відмовили позивачці у задоволенні низки клопотань про витребування та дослідження доказів.

Підстави, на які посилається позивачка у позові, та які не були враховані судами попередніх інстанцій, а саме: орган досудового слідства та прокуратура допустили протиправну бездіяльність щодо прийняття своєчасних процесуальних рішень та вчинення ефективних слідчих дій стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 , унаслідок якої його своєчасно не притягнуто до кримінальної відповідальності, до моменту складення слідчим (19 вересня 2019 року) повідомлення про підозру у вчиненні злочину за частиною четвертою статті 190 КК України та після закінчення строку досудового розслідування злочину ОСОБА_2 покинув межі України.

Відповідно до вимог частини третьої статті 12 ЦПК України позивачка обґрунтувала зазначені обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми письмовими доказами.

Суди попередніх інстанцій, діючи упереджено на користь відповідачів, не застосували до спірних правовідносин вимоги частини першої статті 1173, частини шостої статті 1176 ЦК України.

У зв`язку з викладеним представник позивачки заявив суддям судів першої та апеляційної інстанцій відводи відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, які не були задоволені.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає: суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 554/10836/16, від 17 березня 2021 року у справі № 751/2946/18. Суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також клопотання про витребування доказів, необґрунтовано відмовили у задоволенні відводів суддям.

Аргументи інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу, поданих до Верховного Суду, Міністерство юстиції України, ГУ НП в Київській області, Київська обласна прокуратура та ГУ ДКС України у Київській області заперечують проти доводів ОСОБА_1 , просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив Міністерства юстиції України обґрунтований тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно з`ясували фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінили докази у справі, правильно застосували норми матеріального та процесуального права, правомірно відмовили у позові, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Міністерство юстиції України не є суб`єктом, який порушив права та законні інтереси позивача, та не наділене повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави у цій категорії справ.

Відзив ГУ НП в Київській області обґрунтований тим, що у цивільному законодавстві не передбачено відшкодування майнової шкоди внаслідок протиправної процесуальної бездіяльності ГУ НП в Київській області та прокуратури. Оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового провадження відбувається лише у кримінальному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відзив Київської обласної прокуратури обґрунтований тим, що реалізація потерпілими у кримінальному провадженні процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Саме по собі скасування слідчим суддею рішення слідчого, зобов`язання слідчого розглянути клопотання потерпілих не свідчить про завдання позивачу шкоди, бездіяльність слідчих і прокурорів, а також причинний зв`язок між ними.

Позивачка посилається на відсутність процесуального контролю з боку прокуратури, яка виразилася у нездійсненні самостійно прокурором процесуальних дій та неприйняття процесуальних рішень. Водночас до Прокуратури Київської області, яку перейменовано на Київську обласну прокуратуру, клопотання від ОСОБА_1 чи від інших потерпілих у кримінальному провадженні на розгляд не надходили.

Відзив ГУ ДКС України у Київській області обґрунтований тим, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки вина ОСОБА_2 не встановлена та не доведена у визначеному законом порядку. Також не встановлено незаконність дій органів досудового розслідування. Позивачка не обґрунтувала, якими обставинами мотивує свої вимоги до ГУ ДКС України у Київській області.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини першої, пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пунктом 2 частини першої та пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 вересня 2018 року порушено кримінальне провадження № 0001851 за фактом вчинення злочину, передбачено частиною четвертою статті 190 КК України.

11 січня 2019 року ОСОБА_1 була допитана як потерпіла. Вона стверджувала, що громадянин ОСОБА_2 привласнив її грошові кошти у розмірі 684 275, 00 грн шляхом скоєння стосовно неї шахрайства.

У зазначеному кримінальному провадженні 19 вересня 2019 року складено повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

29 жовтня 2019 року підозрюваного ОСОБА_2 оголошено у державний розшук, а 30 жовтня 2019 року - у міжнародний розшук.

27 червня 2020 року з матеріалів кримінального провадження № 0001851 виділено кримінальне провадження № 00000754 за підозрою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за частиною четвертою статті 190 КК України.

З постанови Київської обласної прокуратури від 28 січня 2021 року відомо, що кримінальне провадження № 00000754 за підозрою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у вчиненні ними кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, закрито.

У кримінальному провадженні від 15 вересня 2018 року № 0001851 було направлено обвинувальний акт до суду, який повернено прокурору для усунення недоліків.

Встановлено, що у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області про компенсацію шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення (справа № 757/59501/19-ц), який обґрунтовувала тим, що їй, як потерпілій у кримінальному провадженні № 0001851, завдана майнова шкода, яка має бути компенсована державою Україна з Державного бюджету України на підставі частини четвертої статті 1166 та частини другої статті 1177 ЦК України з дотриманням вимог статті 8 цього Кодексу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено. Змінено рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року, викладено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року (провадження

№ 61-16162св20) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 757/59501/19-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у позові.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору є відшкодування майнової шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за вчинення ним особливо тяжкого майнового злочину (частина четверта статті 190 КК України) щодо позивачки.

Цей позов ОСОБА_1 подала у січні 2020 року. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 також звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Київській областіпро компенсацію шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення (справа № 757/59501/19-ц) на підставі частини другої статті 1177 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року (справа № 757/59501/19-ц провадження № 61-16162св20) у позові ОСОБА_1 відмовлено, оскільки позов є передчасним, у кримінальному провадженні не встановлено факту вчинення кримінального правопорушення стосовно позивачки, тому право на позов на підставі частини другої статті 1177 ЦК України у неї не виникло.

Отже, позивачка у зв`язку з вчиненням стосовно неї злочину ОСОБА_2 бажає вішкодувати майнову шкоду, заявляючи позови з різних фактичних і правових підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у разі встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Поняття «збитки» також передбачає і упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто згідно із загальними правилами про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини цієї особи.

Фактичною підставою позову ОСОБА_1 зазначає бездіяльність посадових осіб ГУ НП в Київській області та Прокуратури Київської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 15 вересня 2018 року № 0001851.

Правовою підставою позову ОСОБА_1 визначила частину першу статті 1166 ЦК України та частини першу, другу та шосту статті 1176 ЦК України.

Отже, предметом доказування у справі є неправомірна бездіяльність посадових осіб ГУ НП в Київській області та Прокуратури Київської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 15 вересня 2018 року № 0001851, факт завдання неправомірною бездіяльністю відповідачів майнової шкоди позивачці у розмірі 684 275,00 грн, наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та бездіяльністю відповідачів, оскільки підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури є шкода, незаконні дії, причинний зв`язок між незаконними діями та шкодою.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження пред`явленого позову ОСОБА_1 надала до суду першої інстанції такі письмові докази: копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 вересня 2018 року № 0001851, протоколу від 11 січня 2019 року допиту потерпілої ОСОБА_1 , клопотання ОСОБА_1 від 11 січня 2019 року до слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області Чинрина В. Р., клопотання від 05 серпня 2019 року до слідчого ГУ НП в Київській області Бухінного В. С., ухвали слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2019 року у справі № 367/9223/18 за клопотання слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області про арешт майна у кримінальному провадженні від 15 вересня 2018 року № 0001851, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 серпня 2018 року, ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 серпня 2019 року у справі № 761/32054/19 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Бухінного В. В., що полягає у нерозгляді клопотання від 05 серпня 2019 року, постанови слідчого СУ ГУ НП в Київській області Бухінного В. С. від 08 серпня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання, ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі № 759/20560/19 за клопотанням слідчого відділу розслідування СУ ГУ НП в Київській області Трунова Ю. А., погодженого прокурором відділу Прокуратури Київської області, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, договору від 15 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актів приймання-передачі коштів від 14 квітня 2016 року № 1, від 15 квітня 2016 року № 2, договору від 15 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актів приймання-передачі коштів від 14 квітня 2016 року № 1, від 15 квітня 2016 року № 2, платіжних доручень від 04 травня 2016 року, 11 травня 2016 року, 31 травня 2016 року, 06 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 05 липня 2016 року, 05 липня 2016 року, 11 липня 2016 року, 04 серпня 2016 року, 05 серпня 2016 року, 14 серпня 2016 року, 02 вересня 2016 року, 13 вересня 2016 року, 16 вересня 2016 року, 25 жовтня 2016 року, 10 листопада 2016 року, 29 грудня 2016 року, 16 січня 2017 року, 31 січня 2017 року, 13 квітня 2017 року, 28 квітня 2017 року, 05 травня 2017 року, 05 червня 2017 року, 06 червня 2017 року, дублікатів квитанцій від 04 липня 2017 року, 21 липня 2017 року, 23 липня 2017 року, 22 серпня 2017 року.

Водночас ці матеріали не містять відомостей про рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб ГУ НП в Київській області та Прокуратури Київської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 15 вересня 2018 року № 0001851, якими позивачці було завдано майнову шкоду.

З огляду на це суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення на підставі доказів у справі, які були оцінені на предмет належності, допустимості, достатності та достовірності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за недоведеностю.

Верховний Суд погоджується з такими висновками з підстав, зазначених у мотивувальній частині цієї постанови, вважає, що посилання ОСОБА_1 на доведеність завдання їй відповідачами майнової шкоди в розмірі 684 275,00 грн внаслідок злочину, не підтверджено належними доказами.

Верховний Суд також зауважує, що твердження заявниці про недослідження судами попередніх інстанцій певних доказів є загальним та спростовується змістом оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 554/10836/16 та від 17 березня 2021 року у справі № 751/2946/18 не спростовують висновки судів про відмову в позові, оскільки у вказаних справах суди застосували різні норми права (спеціальне законодавство) та встановили інші фактичні обставини, що не дає підстав для врахування цих висновків в частині підстав для відмови у відшкодуванні майнової шкоди у справі, що переглядається.

Посилання позивачки на те, що суди не застосували до спірних правовідносин вимоги частини першої статті 1173, частини шостої статті 1176 ЦК України є безпідставними. Верховний Суд вважає, що висновки судів про недоведеність позовних вимог є правильними та ґрунтується на вимогах закону.

З позовної заяви та матеріалів справи випливає, що, висловлюючі свої доводи щодо відшкодування майнової шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 684 275, 00 грн (сума переданою ОСОБА_2 для придбання квартири у багатоквартирному будинку) ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела фактів заподіяння їй такої шкоди саме бездіяльністю відповідачів, тобто причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю відповідачів та їх виною в її заподіянні.

Щодо доводів касаційної скарги про упередженість суддів під час розгляду справи, отже, про наявність підстав для відводу складу суддів у судах попередніх інстанцій, то Верховний Суд зазначає таке.

Пунктом 12 Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

У касаційній скарзі позивачка не виклала переконливих та достатніх арґументів її сумнівів в неупередженості суддів, а вказала, що судді необґрунтовано відхили її клопотання про витребування доказів та встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, проігнорували її доречні аргументи та не захистили її права, відмовивши у позові.

Оскільки зміст поданої заяви про відвід суддям фактично зводився до незгоди із поцесуальними діями суддів, то немає підстав вважати про небезсторонність суддів у цій справі.

Суд апеляційної інстанції виклав мотиви відмови у відводі в ухвалі від 13 липня 2021 року (т. 3, а .с. 1-4).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Верховний Суд зауважує, що як суд касаційної інстанції, не наділенийповноваженнями встановлювати обставини справи, досліджувати докази та надавати їм правову оцінку.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко