Постанова

Іменем України

10 липня 2023 року

м. Київ

справа № 633/559/20

провадження № 61-5889св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Чугуївська районна державна адміністрація Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 24 червня 2021 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 липня 2021 року у складі судді Цимбалістенко О. В. та постанову Полтавського апеляційного суду

від 27 березня 2023 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М. ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації.

Позовну заяву мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки, площею 5,7228 га, кадастровий номер :01:007:0063, що розташована на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. 20 вересня 2019 року ОСОБА_3 , яка діяла від його імені на підставі довіреності від 06 лютого 2019 року, уклала із

ФОП ОСОБА_2 договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 49 років.

Позивач вважає наведений договір оренди недійсним, оскільки він вчинений всупереч інтересам позивача, як довірителя. Крім того, ОСОБА_3 не мала повноважень на укладення цього правочину та вчинила його внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною правочину з метою отримання вигоди від оскаржуваного правочину.

Зокрема позивач зазначав, що у цьому договорі не передбачено відповідальності відповідача у вигляді штрафних санкцій за невиконання зобов`язань щодо виплати орендної плати за користування землею. Також у цьому договорі містяться умови щодо відчуження права оренди та передачі землі в суборенду без його як орендодавця на це згоди (пункти 20.1, 30 договору), що суперечить вимогам чинного законодавства. Зазначав, що між ним та ОСОБА_3 була домовленість щодо передачі землі в оренду строком на 7 років, однак всупереч домовленості остання уклала із відповідачем договір оренди землі строком на 49 років, що порушує його права та інтереси. Наголошував на тому, що передбачений у договорі розмір орендної плати (3% від нормативної грошової оцінки землі) не відповідає середньому розміру орендної плати у Печенізькому районі Харківської області (7% від нормативної грошової оцінки землі).

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі від 20 вересня 2019 року та скасувати запис про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 24 червня 2021 року у задоволенні позовуОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 20 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 500,00 грн; на користь ОСОБА_3 - у розмірі 14 500,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 діяла с перевищенням повноважень, наданих їй довіреністю від 06 лютого 2019 року при укладенні договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2019 року, оскільки у довіреності прямо зазначені повноваження ОСОБА_3 передавати в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку. При цьому, жодних обмежень щодо умов договору оренди в довіреності не зазначено, а тому суд дійшов висновку, що вказаний договір оренди землі укладений представником позивача ОСОБА_3 в межах повноважень, наданих їй на підставі довіреності. Позивач не довів, що оспорюваний договір оренди укладений суперечать його інтересам.

Суд не погодився із доводами позивача про те, що умови договору щодо відчуження права оренди та передачі землі в суборенду без згоди позивача є неправомірними, оскільки у разі, якщо договором передбачено право орендаря на передачу земельної ділянки у суборенду, письмова згода орендодавця не є обов`язковою. Суд вважав, що визначений умовами пункту 9 договору розмір орендної плати відповідає вимогам чинного законодавства, та не є очевидно несправедливим, як і строк дії договору оренди.

У додатковому рішенні суд, враховуючи вартість та співрозмірність заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, витрати відповідача та третьої особи з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення справи та підготовку складання відзиву на позовну заяву з додатками, правовий аналіз відповіді на відзив та складання заперечень по справі, складання пояснень на позовну заяву з додатками, складання клопотання про долучення документів як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, тривалість судових засідань, вважав справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 500 грн на користь ФОП ОСОБА_2 та 14 500 грн на користь ОСОБА_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року рішення Печенізького районного суду Харківської області від 24 червня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними п. 20.1 та п. 30 договору оренди земельної ділянки б/н від 20 вересня 2019 року, а саме:

- п. 20.1. «Без погодження з орендодавцем право оренди земельної ділянки меже відчужуватись, у тому числі продаватись на земельних торгах, а також передаватись у заставу, передаватися у суборенду чи інше строкове використання, вноситись до статутного фонду орендарем землі - на строк дії даного договору, крім випадків, визначених законодавством України».

- п.30 договору в частині «Передавати в суборенду чи інше строкове використання орендовану земельну ділянку чи будь-яку її частину без зміни цільового призначення іншій особі (в тому числі фізичній особі-підприємцю та юридичній особі) у випадку та на умові передбачених законом без згоди орендодавця».

У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 312,21 грн витрат зі сплати судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі по 5 000,00 грн на кожного.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що укладаючи договір оренди землі

ОСОБА_3 діяла в межах повноважень, визначених довіреністю. Довіреність не містить жодних обмежень та/або додаткових умов, зокрема у частині визначення, погодження із довірителем умов договору оренди, тобто позивач повністю поклався на розсуд повіреної особи у питанні визначення змісту майбутнього договору оренди.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів про те, що позивач і ОСОБА_3 погодили порядок, умови інформування позивача про запропоновані можливі істотні умови договору (строк, розмір орендної плати, тощо) та /або погодження проєкта договору.

Отже суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним у цілому, однак визнав недійсним пункт 20.1 договору оренди, оскільки він суперечить вимогам Закону, а саме абзацу 3 частини другої статті 135 ЗК України (відчуження права оренди допускається виключно за ініціативою власника земельної ділянки), та підпункт 9 пункту 30 договору, оскільки він суперечить вимогам статті 93 ЗК України (орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда)).

Колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу є не співмірною зі складністю справи та самим звітом про виконані роботи, а враховуючи виконані роботи адвокатом Лой Ф. А. достатнім та співмірним зі складністю справи буде стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу по 5 000 грн кожному.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

21 квітня 2023 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційні скарги на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 24 червня 2021 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року.

В касаційній скарзі на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 24 червня 2021 рокута постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року заявник просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оспорюваний договір укладений всупереч його інтересам та поза межами повноважень представника. Наголошує на тому, що передбачений у договорі розмір орендної плати (3% від нормативної грошової оцінки землі) не відповідає середньому розміру орендної плати у Печенізькому районі Харківської області (7% від нормативної грошової оцінки землі), а строк оренди землі повинен становити 7 років, а не 49 років. Зазначає, що договір укладено внаслідок зловмисної домовленості ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки остання є працівником відповідача та одночасно на підставі довіреності представляє її інтереси у всіх органах влади.

В касаційній скарзі на додаткове рішення Печенізького районного суду Харківської областівід 20 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року заявник просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з нього на користь ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що розмір витрат на правову допомогу є недоведеним. Зазначає, що нормами ЦПК України не передбачено покладення на позивача витрат на правову допомогу, які понесла третя особа, оскільки вона не є стороною у цивільному процесі.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року від адвоката відповідача та третьої особи

Прокопченка С. В. надійшов відзив та пояснення на касаційну скаргу, в яких він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,7228 га, кадастровий номер :01:007:0063, що розташована на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області.

Довіреністю від 06 лютого 2019 року ОСОБА_1 уповноважив

ОСОБА_3 бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, установах, органах та організаціях України, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності; в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в міській (селищній, сільській, районній) раді, в державних адміністраціях, в Державному управлінні екології та природних ресурсів, в органах санітарно-епідеміологічної служби перед юридичними та фізичними особами, у відповідному бюро технічної інвентаризації, Управлінні земельних відносин, органах Державного земельного кадастру України, у відповідних управліннях та відділах Держземагенства, в Держгеокадастрі та/або у будь-яких їх правонаступників, в землевпорядних організаціях, перед державними реєстраторами, у відповідному управлінні юстиції, у відповідних Центрах надання адміністративних послуг, перед експертами, в експертних установах, в органах нотаріату, з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача, після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі позивача ОСОБА_5 , 1917 року народження, та передачі в оренду належної позивачу земельної ділянки, розташованої на території Печенізької селищної ради, Печенізького району, Харківської області.

У розділі довіреності «Для чого надається право» зазначено: подавати та отримувати від імені ОСОБА_1 заяви, довідки, документи, технічну документацію, дублікати документів, сплачувати та отримувати необхідні гроші (мито, збори, тощо), подавати та отримувати свідоцтва, акти, витяги та інші документи, отримати свідоцтва про право на спадщину, зареєструвати їх, згідно з діючим законодавством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати витяги про реєстрацію в реєстрі прав власності; подавати бланки заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), заяви про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заяви про відкликання заяви, тощо отримати інформацію (довідку, витяг) з Державного реєстру прав на нерухоме майно; підписати договір оренди нерухомого майна, отримати гроші та сплачувати необхідні гроші, отримувати квитанції (в тому числі квитанції про відсутність заборгованостей), тощо; подавати та отримувати від мого імені будь-які заяви, рішення, дозволи, розпорядження, акти, узгодження, висновки, витяги, довідки та документи, рішення, технічну документацію щодо землеустрою, в тому числі встановлення меж в натурі, організовувати розроблення і оформлення проекту відведення земельної ділянки, складання кадастрового плану на земельну ділянку та виконання інших землевпорядних робіт, подавати та отримувати від мого імені заяви, подавати та отримувати довідки, документи, дозволи, довідку про присвоєння кадастрового номеру, отримати Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, щодо відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, замовляти та укладати та підписувати договори на виконання землевпорядних робіт; укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них, а також скрізь за

ОСОБА_1 розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

20 вересня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 (орендодавець), яка діяла на підставі довіреності від 06 лютого 2019 року, і ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди землі, згідно з пунктом першим якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області кадастровий №:01:007:0063.

У пункті 5 договору визначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки - 179 107,85 грн.

Згідно з пунктом 8 договір укладено на 49 років з дати державної реєстрації права оренди та з урахуванням періоду ротації основної сівозміни.

За умовами пункту 9 договору щорічна оренда плата за користування земельною ділянкою вноситься орендарем у формі та розмірі 5 373, 24 грн або 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до пункту 11 договору орендна плата вноситься протягом 365 днів з дня набрання договором чинності, а саме з дня його державної реєстрації, а в подальшому у період до 31 грудня кожного року.

Як вбачається з п.12 Договору, розрахунок з орендної плати оформлюється відповідними актами (відомостями).

Згідно з пунктом 20.1 договору без погодження з орендодавцем право оренди земельної ділянки може відчужуватись, у тому числі продаватись на земельних торгах, а також передаватись у заставу, передаватися у суборенду чи інше строкове використання, вноситись до статутного фонду орендаря землі на строк дії даного договору, крім випадків, визначених законодавством України.

Відповідно до пункту 39 договору за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. У разі порушення орендодавцем обов`язків щодо не втручання в господарську діяльність орендаря і не створення йому будь-яких перешкод при виконанні умов цього договору, а так само у разі, якщо орендодавець під час строку дії договору оренди землі вчинятиме дії пов`язані із укладанням будь-яких договорів оренди землі, інших правочинів, предметом яких буде користування (право користування) третім особам зазначеної у цьому договорі земельної ділянки та/або дій щодо передачі права власності на орендовану земельну ділянку іншим особам, окрім випадків встановлених законом (спадщина), орендодавець зобов`язується відшкодувати орендарю всі його витрати, пов`язані із захистом орендарем своїх прав за цим договором (в тому числі судових витрат, витрат на правову допомогу тощо) витрат, пов`язаних із поліпшенням стану земельної ділянки (включаючи вартість мінеральних добрив, які внесені на протязі всього строку оренди), а також компенсувати орендарю моральну шкоду та відшкодувати суму упущеної (неотриманої) вигоди в повному обсязі.

Як вбачається з пункту 40 договору, сторона яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.

Згідно з пунктом 41 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

З копії відповіді Департаменту агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації від 10 лютого 2021 року вбачається, що у 2019 році середній розмір орендної плати у Харківській області становив 8,3%, а у Печенізькому районі - 7,4%; у 2020 році середній розмір орендної плати у Харківській області становив 8,5%, а у Печенізькому районі - 9,1%.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (стаття 93 ЗК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається в письмовій формі і за бажанням сторін може бути посвідчено нотаріально.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочини від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною третьою статті 238 ЦК України визначено, що представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також, щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою (частина перша статті 241 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, і ці дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Під перевищенням повноважень необхідно розуміти ситуацію, коли представник має певні повноваження на вчинення правочину, проте вчиняє його з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень. Тобто, відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених в довіреності.

Відповідно до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції установивши, що представник позивача

ОСОБА_3 діяла в межах наданих їй позивачем повноважень, що визначені у довіреності від 06 лютого 2019 року, зокрема щодо права від його імені укладати в разі необхідності договори оренди належної йому земельної ділянки, додаткові договори до них, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки в цілому.

Суд врахував, що довіреність не містить жодних обмежень та/або додаткових умов, зокрема у частині визначення, погодження із довірителем умов договору оренди, тобто позивач повністю поклався на розсуд повіреної особи у питанні визначення змісту майбутнього договору оренди.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів про те, що позивач і ОСОБА_3 погодили порядок, умови інформування позивача про запропоновані можливі істотні умови договору (строк, розмір орендної плати, тощо) та /або погодження проекта договору.

Отже, доводи позивача, що ОСОБА_3 діяла з перевищенням повноважень, передбачених довіреністю від 06 лютого 2019 року, є помилковими та спростовуються змістом цієї довіреності.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 уклавши договір строком на 49 років та з мінімальним розміром орендної плати (3% від нормативно-грошової оцінки землі) діяла всупереч його інтересам, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки довіреність не містить обмежень щодо строку дії договору та розміру орендної плати. Такі умови також не суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема положенню

статті 93 ЗК України (строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років) та підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (мінімальний розмір орендної плати складає 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки).

Також позивач посилається на те, що оспорюваний договір оренди укладено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_3 та відповідача

ФОП ОСОБА_2 .

Колегія суддів не погоджується із такими доводами позивача з огляду на таке.

Необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони

з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання,

а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості

яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений

з метою завдання шкоди довірителю.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом

у постановах: від 22 квітня 2019 року у справ № 623/2518/17, провадження

№ 61-22897св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, провадження № 61-11158св19, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, провадження № 61-16084св18, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, провадження № 61-12793св19, від 19 квітня 2021 року у справі № 748/41/20, провадження № 61-18420св20 та інших.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, що умови договору оренди земельної ділянки, укладеного ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 , суперечать волі останнього і наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для позивача, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди відповідно до частини першої статті 232 ЦК України.

Позивач, з огляду на зміст довіреності, не довів домовленості із повіренім щодо укладення договору строком на 7 років та встановленням у договорі іншого розміру орендної плати, а не 3% річних від нормативно-грошової оцінки землі, отже не довів того, що умови спірного договору суперечить його волі.

Посилання позивача на довіреність від 19 серпня 2019 року, якою

ФОП ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені, не може беззаперечно свідчити про наявність зловмисної домовленості та про те, що ОСОБА_3 діяла не в інтересах позивача, оскільки як свідчить особистий підпис ФОП ОСОБА_2 в оспорюваному договорі остання особисто представляла свої інтереси під час його укладення, а ОСОБА_3 представляла інтереси виключно позивача та діяла в інтересах останнього.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про недоведеність понесення учасниками справи витрат на правову допомогу, оскільки на підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору від 19 листопада

2020 року про надання правничої допомоги ФОП ОСОБА_2 , копію договору від 19 листопада 2020 року про надання правничої допомоги ОСОБА_3 , копію акту приймання передачі наданих послуг ОСОБА_3 , копію акту приймання передачі наданих послуг ФОП ОСОБА_2 (т.4 а.с.163-164), копію рахунку --фактури від 25 червня 2021 року на оплату ФОП ОСОБА_2 правової допомоги, копію рахунку --фактури від 25 червня 2021 року на оплату ОСОБА_3 правової допомоги, копію квитанцій про оплату ФОП ОСОБА_2 правової допомоги у розмірі 15 500 грн, копію квитанцій про оплату ОСОБА_3 правової допомоги у розмірі 14 500 грн та копію ордерів про надання правничої правової допомоги ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом Лой Ф.А. надані відповідні та належні докази.

При цьому, з урахуванням доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи та самим звітом про виконані роботи, і що достатнім та співмірним зі складністю справи буде стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу по 5 000 грн на кожному.

Доводи касаційної скарги про те, що нормами ЦПК України не передбачено покладення на позивача витрат на правову допомогу, які понесла третя особа, є помилковими, оскільки відповідно до частини дванадцятої статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Оскільки статус ОСОБА_3 був визначений як третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору і остання заперечувала проти задоволення позову, підтримувала правову позицію відповідача та протягом розгляду справи свою думку не змінювала, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на правову допомогу, які понесла

ОСОБА_3 у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції не переглядаються оскільки скасовані судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьоїстатті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара