Номер провадження: 22-ц/813/4559/23
Справа № 473/540/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2022 року

у справі про встановлення факту постійного проживання на території України

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області

встановив:

05 лютого 2020 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною вище заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, тим самим підтвердити, що на момент прийняття Закону України «Про громадянство України» та станом на 24 серпня 1991 року він проживав на території України та не являвся громадянином іншої держави, посилаючись на відсутність у нього паспорту громадянина колишнього Союзу РСР, та відомостей про постійне його проживання на території України, у зв`язку з чим, він не має можливості отримати паспорт громадянина України.

Обґрунтовуючи вимоги своєї заяви ОСОБА_1 вказав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мусирма, Урмарського району Чуваської АРСР, а після досягнення повноліття переїхав та став проживати в Україні. В період його проживання в м. Одесі, він 13 грудня 1985 року отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , який був виданий йому Іллічівським РВ МВС в м. Одесі, але через де який час цей паспорт ним втрачений, а новий паспорт своєчасно не отримано.

Після розпаду СРСР, заявник у зв`язку з втратою паспорту громадянина СРСР не обмінював його на паспорт громадянина України, тому на теперішній час у нього не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство.

Заявник ОСОБА_1 також зазначає, що 06 квітня 2018 року ним отримано довідку Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області за №1324 від 06 квітня 2018 року, зі змісту якої убачається, що він звертався до Вознесенського РВ УДМС із заявою щодо встановлення особи. Проведеною за його заявою перевіркою було встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.

04 жовтня 1993 року заявник ОСОБА_1 був документований паспортом для виїзду за кордон УВС 82 МВС України.

Водночас заявник зазначає, що у період з 1991 року по 15 березня 1993 року він фактично проживав в с. Шабо, Білгород-Дністровського району Одеської області та працював на сезонних роботах на посаді кочегара санаторію під час опалювального сезону, що підтверджується витягом з домової книги, а також станом на 1991 рік перебував на обліку Білгород - Дністровського військового комісаріату.

Встановлення зазначеного факту ОСОБА_1 необхідно для отримання паспорту громадянина України, оскільки в іншому порядку відновити своє становище він не має можливості.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, та вирішено вважати встановленим факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Мусирма, Урмарського району, Чуваської АРСР з 07 січня 1978 року по теперішній час, у тому числі станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права під час вирішення цієї справи просить скасувати рішення суду першої інстанції від 29 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Зокрема, скаржник вказує, що в порушення норм процесуального права суд вирішив цю справу передчасно, не дочекавшись отримання відповіді з Державного архіву Одеської області щодо надання інформації стосовно працевлаштування та мешкання заявника ОСОБА_1 витребуваної судом згідно ухвали від 26 вересня 2022 року, за клопотанням скаржника, яка б мала усунути сумніви останнього стосовно відомостей зазначених у трудовій книжці ОСОБА_1 ; заявник має можливість звернутися до органів Державної Міграційної служби із заявою про набуття громадянства України, водночас скаржник зазначає, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти стосовно, зокрема, належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави; крім того, скаржник вважає, що у цій справі наявний спір про право, оскільки ГУДМС України заперечує проти встановлення факту народження дідуся заявника ОСОБА_1 на території України; судом не враховано висновок Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

В судове засідання представник скаржника не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що ухвалене судом оскаржуване рішення є законним, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина 3 статті 294 ЦПК України).

Як роз`яснено в пунктах 1,12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1.Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. 2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. 3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується такі факти та обставини справи.

Заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мусирма, Урмарського району Чуваської АРСР. Після досягнення повноліття ОСОБА_1 переїхав та став проживати на території України.

Із трудової книжки ОСОБА_1 датованої 13 жовтня 1978 року убачається, що останній закінчив 8 класів, професія «робочий», до зарахування на Сімферопольське заводоуправління будівельних матеріалів його трудовий стаж складає чотири роки.

З 07 січня 1978 року по 04 серпня 1980 року ОСОБА_1 працював та проживав на території Р. Крим, а саме з 01 липня 1978 року по 10 червня 1978 року працював в Сімферопольському заводоуправлінні будівельних матеріалів; з 27 вересня 1978 року по 20 грудня 1978 року на Сімферопольському заводі залізобетонних виробів; з 05 квітня 1979 року по 04 серпня 1980 року на Севастопольському заводі залізобетонних виробів, що підтверджується записами у трудовій книжці.

З 14 серпня 1980 року до 15 березня 1993 року заявник ОСОБА_1 проживав та працював у м. Одеса та Одеської області.

13 грудня 1985 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданий Іллічівським РВ МВС в м. Одесі, який через де який час був ним втрачений.

Вказаний факт щодо отримання ОСОБА_1 вказаного паспорту підтверджується домовою книгою в якій є запис щодо паспортних даних останнього, та його реєстрації по АДРЕСА_1 .

Після втрати паспорту ОСОБА_1 новий своєчасно не отримав, тому і не обмінював паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина України.

Зазначені обставини стали причиною того, що на теперішній час у заявника ОСОБА_1 відсутні документи, що посвідчують його особу та підтверджують його громадянство.

З 23 січня 1984 року по 30 липня 1992 року ОСОБА_1 перебував на військовому обліку в Ілічівському районному міському комісаріаті у м. Одесі, про що свідчить військовий квиток серії НОМЕР_2 від 09 січня 1986 року.

Згідно довідки Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області за №16 від 12 лютого 2018 року ОСОБА_1 з 15 березня 1993 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З 25 березня 1993 року ОСОБА_1 перебував на військовому обліку у Вознесенському комісаріаті Миколаївської області, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 від 09 січня 1986 року.

Відповідно до довідки Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області за №1324 від 06 квітня 2018 року, ОСОБА_1 звертався до Вознесенського РВ УДМС із заявою щодо встановлення особи, за проведеною за заявою перевіркою було встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.

04 жовтня 1993 року ОСОБА_1 документований паспортом для виїзду за кордон УВС 82 МВС України.

Вказане підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України, а саме з 1978 року по теперішній час.

У період з 1991 року по 15 березня 1993року заявник проживав в с. Шабо, Білгород-Дністровського району Одеської області та працював на сезонних роботах на посаді кочегара санаторію під час опалювального сезону.

Отже ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України".

Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України").

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 3 частини 2 статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому такий факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України".

Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Виходячи з наведеного, належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що заявником ОСОБА_1 доведено факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення його заяви, і оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, суд також дійшов висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19).

Підсумовуючи наведене,колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про задоволення вимог заяви ОСОБА_1 частково, з наведених вище підстав.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доказів які б спростували висновки суду скаржником не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вирішив цю справу передчасно, не дочекавшись відповіді з Державного архіву Одеської області щодо надання інформації стосовно працевлаштування та мешкання заявника ОСОБА_1 витребуваної судом згідно ухвали від 26 вересня 2022 року, спростовуються матеріалами справи, зокрема, у т.2 на а.с.13 міститься відповідь Державного архіву Одеської області надана на виконання вказаної ухвали суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів наведених у скарзі.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 12 травня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова