Постанова

Іменем України

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 488/2804/17

провадження № 61-9349св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: державне підприємство «Миколаївське лісове господарство», виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корабельного районного суду

м. Миколаєва від 25 березня 2019 року у складі судді Лазаревої Г. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

01 серпня 2017 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя

особа - державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство»), про визнання незаконними та скасування рішень, визнання державного акта недійсним, скасування запису в державному реєстрі та витребування земельної ділянки у придатному для використання стані.

Позов мотивовано тим, що пунктом 7 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 20 грудня 2007 року № 20/47 ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

Пунктами 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44 погоджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, зарахувавши її до земель громадської та житлової забудови, за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 та надано її у власність ОСОБА_1 .

У подальшому, на підставі зазначених рішень Миколаївської міської ради та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня

2008 року ОСОБА_1 видано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0033

від 22 жовтня 2008 року серії ЯЗ № 138416.

23 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис

№ 7759863 про набуття останнім права власності на земельну ділянку.

Керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 вказував, що земельна ділянка отримана з порушенням вимог чинного земельного та лісового законодавства, оскільки відносилася до земель державної власності лісогосподарського призначення, з користування ДП «Миколаївське лісове господарство» не вилучалася, передача її у власність належним чином не погоджувалася, будівництво на спірній земельній ділянці житлового будинку проведено з порушенням норм законодавства.

Також зазначав, що Миколаївській ОДА про порушення права розпорядження спірною земельною ділянкою та існування оскаржуваного рішення ради стало відомо 29 січня 2016 року.

Враховуючи вищенаведене, керівник Миколаївської місцевої прокуратури

№ 2 просив суд:

визнати незаконним та скасувати пункти 8, 8.2 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44, яким погоджено проєкт землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1 000 кв. м на АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним, виданий ОСОБА_1 державний акт про право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 з кадастровим

№ :05:001:0033, серії ЯЗ № 138416, який зареєстровано 22 жовтня 2008 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 2;

скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис

від 18 серпня 2016 року № 16007473 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської ОДА зазначену земельну ділянку з кадастровим

№ :05:001:0033 у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ній об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня

2018 року до участі у справі третьою особою залучено виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня

2019 року позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано пункти 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 138416, який був виданий ОСОБА_1 22 жовтня 2008 року, та зареєстрований Управлінням Деркомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за

№ 72.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис

від 18 серпня 2016 року № 16007473 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» земель зі складу урочища «Жовтневе» не приймались, а тому Миколаївською міською радою передано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому законом порядку та фактично із зміною її цільового призначення, проєкт землеустрою щодо відведення

ОСОБА_1 земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався.

Враховуючи вищенаведене, оспорювані прокурором пункти рішення Миколаївської міської ради підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт виданий ОСОБА_1 на підставі рішень міськради, які суд вважав незаконними, та постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року року у справі № 2-а-439/2008, яка скасована постановою Одеського апеляційного адміністративного суду

від 18 червня 2015 року, він також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Щодо позовних вимог про витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки, шляхом знесення об`єкту нерухомості, то суд вважав наступне. Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилався на

статтю 149 ЗК України щодо порядку вилучення земельних ділянок, але останній стосується тільки землекористувачів, а не власників земельних ділянок. Проте, порушення прав Миколаївської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 не встановлено. За таких обставин доводи прокуратури стосовно правомірності витребування земельної ділянки шляхом знесення будинку є необґрунтованими та безпідставними.

Докази, надані представником відповідача, та інші зібрані по справі письмові докази жодним чином не доводять того, що Миколаївська ОДА довідались або могли довідатись про наявність оскаржуваних ними рішень Миколаївської міської ради у 2014 році. Оскільки Миколаївська ОДА не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, відсутні підстави вважати, що вона могла довідатись про порушення права державної власності раніше, ніж до проведення відповідної перевірки прокуратурою.

За таких обставин суд дійшов висновку, що прокурором не пропущено позовну давність для звернення до суду із цим позовом, а через це він не вбачав підстав для застосування до цих правовідносин позовної давності.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задоволено. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2019 року у частині вирішення позовної вимоги щодо витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ньому об`єкту нерухомості - житлового будинку, скасовано та у цій частині ухвалено нове судове рішення, яким задоволено цю вимогу.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку, площею 1 000,00 кв. м, кадастровий номер :05:001:0033, розташовану на АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 розташованого на цій земельній ділянці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що встановивши, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, її вилучення у ДП «Миколаївський лісгосп» з метою передачі її у власність ОСОБА_1 , а потім у власність ОСОБА_2 у порядку, передбаченому статтею 31 ЛК України, не проводилося, Миколаївська міська рада не мала повноважень на розпорядження цим майном, у зв`язку з чим це майно вибуло з володіння власника поза його волею, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушене право державної власності підлягає захисту шляхом визнання незаконними та скасування пунктів рішення міської ради щодо передачі цієї земельної ділянки, а також визнання недійсним державного акта на право власності на землю.

Оскільки до порушення прав держави на вказану земельну ділянку вона не була забудована, то відповідно до статті 152 ЗК України повинен бути застосований спосіб захисту цивільного права у вигляді відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме шляхом знесення розташованого на спірній земельній ділянці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та паркану. Вказане не буде порушенням прав ОСОБА_2 на мирне володіння майном згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у цьому випадку втручання держави в право особи на мирне володіння майном є правомірним.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що Миколаївська ОДА дізналася про порушення права на земельну ділянку лише у січні 2016 році, коли прокурор листом від 16 лютого 2016 року № 314/0/05-47/3-16 повідомив її про відповідні порушення і саме з цього часу слід відраховувати позовну давність. Доказів того, що Миколаївська ОДА могла дізнатися про порушення свого права у 2014 році відповідачем не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норм права, а саме: статей 256, 261 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України

№ 6-2304цс16, від 12 квітня 2017 року № 6-1852цс16.

Касаційна скарга мотивована тим, що прокуратурі про оскаржуване рішення було відомо ще з 2014 року, оскільки саме тоді було розпочате кримінальне провадження № 0000074 за фактом передачі у приватну власність громадянам земельної ділянки державного лісового фонду, розташованої в урочищі «Жовтневе». Також представники прокуратури та адміністрації неодноразово приймали участь у розгляді судових справ про припинення права власності на земельні ділянки у Корабельному суді м. Миколаєва, у яких були позивачами. Отже посилання державного органу на те, що про рішення міської ради йому не було відомо, є безпідставним. Заявник посилається при цьому на правову позицію, викладену Верховним Судом у справі № 6-2304цс16.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У серпні 2020 року справу надіслано до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2020 року справу передано судді-доповідачеві у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду попереднього

судді-доповідача.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року справу за позовом

керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави, в особі Миколаївської ОДА, до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: ДП «Миколаївське лісове господарство» та виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта, скасування запису в державному реєстрі, витребування земельної ділянки у придатному для використання стані призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року зупинено касаційне провадження у справі № 488/2804/17 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 488/2807/17 (провадження 14-91цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 488/2804/17.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив Миколаївської ОДА на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому вона просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив прокуратури Миколаївської області на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому вона просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Пунктом 7 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 20 грудня

2007 року № 20/47 ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на провулку Менделєєва , з присвоєнням окремої адреси (а. с. 24, т. 1).

Пунктами 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1 000 кв. м, за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 (а. с. 22, т. 1).

22 жовтня 2008 року ОСОБА_1 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0033 серії ЯЗ № 138416 (а. с. 33, т. 1).

23 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис

№ 7759863 про набуття останнім права власності на земельну ділянку.

Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 19 серпня 2016 року зазначена земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради належала до озеленених територій - ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення, територія зелених насаджень загального користування (а. с. 26, т. 1).

Згідно з листом виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 05 липня 2017 року спірна земельна ділянка із кадастровим номером :05:001:0033 у період з 01 січня 2008 року по 01 січня 2009 року належала до земель державного лісового фонду квартал 43 вид. 6 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» (а. с. 27, 28, т. 1).

Відповідно до листа Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 15 лютого 2016 року за № 43 та № 138 спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївський лісгосп» і відповідно до матеріалів лісовпорядкування була розміщена у кварталі № 43 виділу № 6 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для розгляду та погодження не надавався. Лісгосп від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлявся. Він тільки надавав погодження на можливий відвід земельної ділянки за умови не порушення чинного законодавства (а. с. 29, 30, т. 1).

Згідно із листом Миколаївської ОДА протягом 2005-2008 років адміністрацією не розглядалися питання щодо вилучення спірної земельної ділянки. Крім того, станом на 16 лютого 2016 року у облдержадміністрації відсутня інформація щодо фактів вилучення земельної ділянки та її незаконного відчуження (а. с. 37).

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу спірної земельної ділянки (а. с. 35, 36, т. 1).

За інформацією Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 01 вересня 2016 року ОСОБА_2 16 лютого 2016 року подав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації

МК № 94 - Індивідуальний житловий будинок (дві черги будівництва) за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 41, т. 1).

Відповідно до протоколу огляду місця події слідчого СВ Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області від 04 липня 2017 року на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 знаходиться двоповерховий житловий будинок, земельна ділянка огороджена металевим парканом (а. с. 38, т. 1).

18 серпня 2016 року номер запису 16007473 приватним нотаріусом

Демченко Т. М. на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 04 лютого 2015 року ТОВ «Бюро Генерального Планування», декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 16 лютого 2015 року

МК № 4, зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною

площею 419,6 кв. м, житловою площею 145,2 кв. м, басейн № 4 за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 119, т. 1).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 103) і

№ 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 65)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц,

від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 95)).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункт 48): позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався чи міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування цих приписів поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі його учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України), тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27; номер постанови у реєстрі - 91460925),

від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2)). З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 139),

від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66)). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою саме до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого виснувати про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду

від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

У справі, що переглядається судом касаційної інстанції, прокурор заявив чотири позовні вимоги: про визнання незаконними та скасування пунктів 8, 8.2 рішення № 23/44; про визнання недійсним державного акта, виданого ОСОБА_1 ; про скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 ; про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 шляхом знесення спорудженого об`єкта нерухомості.

Отже, перша вимога звернута до Миколаївської міської ради, яка прийняла оскаржене рішення, та до ОСОБА_1 , якого це рішення стосувалося, друга вимога - до ОСОБА_1 , а третя і четверта - до ОСОБА_2 .

Миколаївська міська рада та ОСОБА_1 про сплив позовної давності щодо звернутих до них вимог не заявили.

Натомість представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заявив у суді першої інстанції про сплив позовної давності за всіма вимогами (а. с. 63-65, т. 1).

Оскільки за вимогами про визнання незаконними та скасування пунктів 8, 8.2 рішення № 23/44 і про визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта ОСОБА_2 не є стороною спору, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано питання про сплив позовної давності щодо зазначених двох вимог не вирішував.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовна давність у цій справі обраховується з моменту обізнаності Миколаївської ОДА про вибуття спірної земельної ділянки із власності держави у січні 2016 року, а з цим позовом прокурор звернувся 01 серпня 2017 році, тому правильно вважав, що позовна давність позивачем не пропущена.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, яка була прийнята після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України), у цьому випадку висновок у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), який має враховуватись судами для правильного вирішення спору про повернення земельної ділянки та знесення спорудженого на спірній земельній ділянці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Для відновлення порушеного права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення прокурор заявив вимогу про її витребування від ОСОБА_2 шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості. Суд апеляційної інстанції вважав таку вимогу обґрунтованою, але вирішив і витребувати цю ділянку, і знести споруджений на ній житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, спорудами та парканом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) дійшла наступних висновків:

«По-перше, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 56)). Тоді як вимога про знесення спорудженого на спірній земельній ділянці об`єкта нерухомості спрямована на усунення власнику перешкод у фактичному користуванні та розпорядженні цим майном і є окремою від вимоги про витребування останнього. Така вимога є різновидом негаторного позову та відповідає способу захисту, передбаченому статтею 391 ЦК України та пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України. Її задоволення залежить, зокрема, від того, чи поверне суд у володіння власника спірну земельну ділянку, тобто, чи витребує її у фактичного володільця, а також від дотримання критеріїв правомірного втручання держави у права на повагу до житла (пункт 2

статті 8 Конвенції) та на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду

від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144),

від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 04 грудня 2019 року у справі

№ 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 07 вересня 2022 року (пункт 10.76)).

За наявності підстав витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння кінцевої набувачки суд може у цій частині вимогу, яку заявив прокурор, задовольнити. Відмова в іншій частині вимоги (про знесення спорудженого на тій ділянці об`єкта нерухомості) не перешкоджає державі після її введення у володіння спірною земельною ділянкою заявити позов про демонтаж спорудженого на ній нерухомого майна. У разі відмови у витребуванні спірної земельної ділянки, тобто неможливості введення власника у володіння нею, неможливим є його подальший судовий захист за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою.

По-друге, за подання як віндикаційного, так і негаторного позовів позивач зобов`язаний сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі. Такий обов`язок має і держава, від імені та в інтересах якої діє прокурор. Оскільки у позовній вимозі «витребувати з незаконного володіння… земельну ділянку… у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку» прокурор поєднав одночасно два способи захисту порушеного права, а сплатив судовий збір лише за одну майнову вимогу, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не мав підстав задовольняти цю вимогу як дві окремі: і витребувати спірну земельну ділянку, і знести споруджене на ній нерухоме майно.

По-третє, ухвалюючи рішення знести споруджений на спірній земельній ділянці житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і парканом, апеляційний суд не перевіряв дотримання принципів правомірного втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння цим майном. Аргументація апеляційного суду стосувалася виключно спірної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)».

Отже, у цій справі прокурор заявив, зокрема, вимогу «витребувати з незаконного володіння… земельну ділянку… у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку».

Суд апеляційної інстанції вважав, що цю вимогу слід задовольнити. Але фактично вирішив і витребувати у відповідача спірну земельну ділянку, і знести за його рахунок житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, спорудами та парканом.

Верховний Суд зауважує, що вимогу прокурора витребувати від

ОСОБА_2 земельну ділянку у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкта нерухомості суд апеляційної інстанції помилково задовольнив як дві окремі вимоги, не встановивши всіх умов для такого задоволення, зокрема, наявність у власника права вимагати знесення об`єкта нерухомості та пропорційність втручання у право власника на мирне володіння майном.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції повинен надати оцінку доводам і запереченням усіх належних учасників справи та доказам, поданим на їх обґрунтування, а також врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах з подібними правовідносинами, зокрема у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

З урахуванням зазначеного колегія суддів дійшла висновку, що порушення норм процесуального права допущені судом апеляційної інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до цього.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович