Справа № 309/1115/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

за участі секретаря Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білоцерковець Юлій Сергійович, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Терек Ярослав Тамерланович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 19 грудня 2022 року (повний текст рішення складено 19.12.2022, суддя Піцур Я.Я.) у справі № 309/1115/21 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» (яке з 23.04.2021 змінило назву на АТ «Райффайзен Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 07.02.2008 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі Банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/4047/82/37965, за яким Банк надав позичальнику кредит у розмірі 60 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 06.02.2018.

Для забезпечення виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 08.02.2008, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 144,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору іпотеки в іпотеку надана також земельна ділянка, на якій знаходиться зазначений будинок.

Усупереч норм матеріального права та умов договору іпотеки, предмет іпотеки було продано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2019 № 168, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Якоб Н.І., без повідомлення та без письмової згоди Банку, відповідно до вимог п. 4.1.4 Договору іпотеки.

Банк стверджував, що про обставину відчуження предмета іпотеки дізнався при проведенні претензійно-позовної роботи у грудні 2020 року.

Вказував, що ОСОБА_1 , всупереч укладеним правочинам та законодавству, скористався тією обставиною, що рішенням Хустського районного суду від 28.01.2015 було задоволено позов ОСОБА_1 - визнано недійсним Кредитний договір № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008 та зобов`язано реєстраційну службу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області зняти іпотеку та заборону на відчуження житлового будинку, загальною площею 144,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Єдиного державного реєстру іпотек.

Попри те, що рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 не набрало законної сили та надалі було скасовано рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015, ОСОБА_1 відчужив іпотечну нерухомість 28.03.2019.

Позивач зазначав, що раніше, у грудні 2015 року, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, Банк уже звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008 у розмірі 34 245,05 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом 30 231,95 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків 4013,10 дол. США.

Ухвалою Хустського районного суду від 15.01.2016 було відкрито провадження у такій цивільній справі №309/67/16-ц, яка станом на день подачі даного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перебуває на стадії судового розгляду та судове рішення по суті спору не ухвалено.

Банк вказував, що у зв`язку з пред`явленням позову про дострокове стягнення заборгованості, припинилося право кредитора нараховувати відсотки за кредитом, однак згідно приписів ст. 625 ЦК України, Банк вправі нараховувати 3% річних за весь час прострочення, розмір яких у межах трирічного строку позовної давності, становить 3084,87 доларів США.

АТ «Райффайзен Банк» подало до місцевого суду заяву, в якій просило визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та поновити даний строк. Така заява мотивована тим, що справа №309/67/16 (про дострокове стягнення заборгованості), всупереч приписам ст.210 ЦПК України, перебуває у провадженні Хустського районного суду вже четвертий рік. Судові засідання призначені судом - не проводяться, не дивлячись на явку учасників та відсутність підстав для перенесення таких. Банк вважав, що його право на захист у суді буде захищено у встановлені законом строки. Позивач не передбачав, не міг передбачити, ніяким чином вплинути та не мав підстав вважати настання обставин за яких не будуть задоволені його вимоги, і що протягом 2017-2021 років не буде ухвалено рішення у справі №309/67/16, що і стало підставою пропуску строків позовної давності для подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вказував, що про порушення свого права як іпотекодерждателя позивач дізнався 16.10.2020 - під час проведення аудиту майна, що перебуває в іпотеці банку.

Посилаючись на дані обставини та норми ст.ст. 526, 611, 625 ЦК України, ст.ст.3, 4, 9, 23, 33, 38 ЗУ «Про іпотеку» Банк остаточно просив:

1) відновити запис у Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо обтяження нерухомого майна: нежитлової будівлі - житлового будинку, загальною площею 144,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій знаходиться дана будівля, площею 0,088 га за іпотекою АТ «Райффайзен Банк», згідно Договору іпотеки від 08.02.2008 зареєстрованого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Драгула Н.І. за реєстровим №486;

2) у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008 у сумі: 37 329 доларів США 92 центів і складається із 34 245,05 доларів США заборгованість за кредитом та відсотками станом на 19.11.2015, та 3084,87 доларів США 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором, звернути стягнення на Предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 144,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій знаходиться дана будівля, площею 0,088 га - шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 21.06.2022 залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Хустського районного суду від 19 грудня 2022 року позов АТ «Райффайзен Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008 у сумі: 37329 доларів США 92 центів і складається із: заборгованості за кредитом станом на 19.11.2015 - 30 231,95 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків станом на 19.11.2015 4013,10 доларів США та 3084,87 доларів США - 3% річних, за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 144,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій знаходиться дана будівля за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,088 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку - шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

На це рішення подали апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білоцерковець Ю.С., а також ОСОБА_3 та його представник адвокат Терек Я.Т. Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи, просять рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білоцерковець Ю.С., зводяться до того, що судом першої інстанції у порушення ст. 51 ЦПК України було задоволено клопотання АТ «Райффайзен Банк» про повернення до підготовчого судового засідання та залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_2 , всупереч тому, що на момент подачі позову позивачеві було достеменно відомо про наявність підстав для залучення її як співвідповідача, а також судом не враховано, що під час підготовчого засідання, яке відбулося 21.07.2021, представник позивача вказувала на те, що суб`єктний склад ними визначено вірно і справу слід призначити до судового розгляду. Скаржник вважає, що місцевий суд мав відмовити у позові до неналежного відповідача. Зазначає, що уточнена позовна заява була долучена до матеріалів справи з порушенням вимог Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, оскільки не містить відміток про отримання її судом. Місцевий суд з порушенням статей 49 та 189 ЦПК України долучив дану уточнену позовну заяву до матеріалів справи вже після закінчення підготовчого провадження на стадії розгляду справи по суті та розглянув вимоги цієї уточненої позовної заяви, хоча відсутні процесуальні рішення її прийняття, неприйняття, залишення без руху, тощо. Зазначає, що застосування до даних правовідносин статті 23 Закону України «Про іпотеку» є некоректним, оскільки прямого переходу права власності від іпотекодавця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не було, а ОСОБА_1 не укладав 28.03.2019 договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 .

Скаржник посилається на те, що поряд із заочним рішенням Хустського районного суду від 28.01.2015 у справі № 309/4868/14-ц, яке 28.09.2015 було скасоване Апеляційним судом Закарпатської області, місцевим судом у справі № 309/4868/14-ц було також ухвалено додаткове рішення від 16.03.2015, яким договір іпотеки від 08.02.2008, договір іпотеки від 02.07.2008 та додатковий правочин до договору від 02.07.2008 визнано нечинними та припинено чинність запису про заборону на відчуження нерухомого майна, яке виступало предметом іпотек, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Таке додаткове рішення Банком не оскаржувалося та набрало законної сили. Визначений розмір заборгованості є необґрунтованим, оскільки ухвалою від 23.12.2014 у справі № 309/4868/14-ц було забезпечено позов, шляхом зобов`язання Банку зупинити нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій, котра мала б виконуватися Банком до моменту її скасування апеляційним судом, а саме до 28.09.2015.

Посилаючись на пункт 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі 922/2416/17, вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту у даній справі, оскільки Банк не звертався із позовом про визнання права іпотекодержателя стосовно спірного іпотечного майна. Також зазначає, що місцевим судом не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у пункті 7.22 постанови від 15.06.2021 у справі 922/2416/17.

Зазначає, що подання Банком позову про стягнення боргу жодним чином не обмежувало право Банку подати позов про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням строку позовної давності, який у даній справі пропущено. Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, оскільки Банк достовірно знав про відсутність прогресу під час розгляду справи про стягнення боргу, розумів наслідки спливу строків позовної давності, свідомо не скористався своїм правом на захист.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника адвоката Терека Я.Т. мотивовано тим, що на припущеннях суду ґрунтуються висновки про те, що ОСОБА_2 купила будинок від ОСОБА_1 . Указаний будинок мінімум двічі був відчужений. Зокрема, ОСОБА_1 відчужив такий будинок у 2015 році, а ОСОБА_2 придбала майно від іншої особи. ОСОБА_2 придбала його добросовісно та не мала можливості дізнатися про наявність спору щодо такого нерухомого майна. Посилається на те, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США, сплатив Банку 76525,56 доларів США, у зв`язку з чим порушення основного зобов`язання не завдає збитків іпотекодержателю, не змінює обсяг його прав, а тому в силу ч. 4 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції у порушення процесуальних норм повернувся до стадії підготовчого судового засідання, що не передбачено жодною нормою, зазначивши самостійно підстави для повернення, попри те, що у клопотанні Банк не посилався на такі обставини. Співвідповідача ОСОБА_2 залучено до участі безпідставно через рік розгляду справи, з порушенням положень ст. 51 ЦПК України. Місцевий суд застосував висновки, наведені у постановах Верховного Суду у справах № 922/1467/19 та № 904/3405/19, які не стосуються правовідносин у даній справі. У даній справі наявність на розгляді позову про стягнення боргу жодним чином не перешкоджала Банку подати позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Той факт, що суд тривалий час розглядав справу про стягнення боргу мав стимулювати Банк вживати всіх можливих способів захисту. Посилається на те, що судом неправильно застосовано правові позиції наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 921/107/15-г/16, від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17, у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 725/2206/19. Також вказує на доводи, тотожні тим, що наведені у скарзі ОСОБА_1 , що місцевим судом не враховано висновки наведені у пункті 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі 922/2416/17.

У відзивах на апеляційні скарги Банк просить подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зокрема, зазначає, що іпотека є чинною з моменту її первинної реєстрації у Державному реєстрі іпотек; позовну давність слід обчислювати з моменту, коли Банк дізнався про нового власника предмету іпотеки ( ОСОБА_2 ), зокрема з дати укладення договору купівлі-продажу від 28.03.2019, про існування якого Банк дізнався у грудні 2020 року; вважає, що згідно судової практики до вересня 2018 року кредитор не міг одночасно звертатися із позовом про стягнення заборгованості та з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки; даний позов пред`явлено в межах перерваних та зупинених строків позовної давності; строк позовної давності продовжено внаслідок встановлення карантину для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19); карантин на території України діяв на момент подання позову.

Відповідачі та представник ОСОБА_2 - адвокат Терек Я.Т. - в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. ОСОБА_4 надіслав до апеляційного суду заяву, в якій просив врахувати актуальну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника ОСОБА_1 адвоката Білоцерковець Ю.С., та представника Банку, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07.02.2008 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/4047/82/37965, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 60000,00 доларів США строком до 06.02.2018, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних, виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені кредитним договором (т.1, а.с.10-15).

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 08.02.2008, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 144,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору (п.1.3) в іпотеку надана й земельна ділянка, на якій знаходиться зазначена будівля, площею 0,088 га (т.1, а.с.20-23).

Також встановлено, що заочним рішенням Хустського районного суду від 28.01.2015 у справі №309/4868/14-ц (т. 1, а.с.215-225) позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Визнано недійсним кредитний договір № 010/03-3/174-М від 02.07.2008 та додаткову угоду №010/03-3/174-М про внесення змін до кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02.07.2008 укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 014/4047/82/3765 від 07.02.2008 в сумі 75401 доларів США та зобов`язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняти від ОСОБА_1 60 000 доларів США. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 010/03-3/174-М від 02.07.2008 в сумі 49300,51 доларів США та зобов`язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняти від ОСОБА_1 41000 доларів США. Зобов`язано реєстраційну службу Хустського РУЮ Закарпатської області зняти іпотеку та заборону відчуження житлового будинку загальною площею 144,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_2 та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Єдиного державного реєстру іпотек.

Однак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015 у справі №309/4868/14-ц скасовано заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 (т.1, а.с.30-33).

Таке рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довів своїх позовних вимог, які були обґрунтовані тим, що Банк не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ, не мав права на здійснення валютних операцій по наданню кредитів фізичним особам, а тому ОСОБА_1 не довів підстав для визнання недійсними споживчих кредитних договорів та договорів іпотеки, не довів, що умови договорів є несправедливими.

Посилання відповідачів на те, що у справі № 309/4868/14-ц Хустським районним судом було також ухвалено додаткове рішення від 16.03.2015 (що вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015, https://reyestr.court.gov.ua/Review/51703021), яким договір іпотеки від 08.02.2008 та договір іпотеки від з 02.07.2008 і додатковий правочин до договору іпотеки від 02.07.2008 визнано нечинними та припинено чинність записів про заборону на відчуження нерухомого майна, яке виступало предметом іпотек на земельну ділянку надану для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є необґрунтованими, виходячи з наступного.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто, додаткове рішення це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 16.04.2018 у справі № 923/631/15.

Також у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Позиція про те, що у випадку скасування рішення у справі також втрачає силу додаткове рішення наведено у постановах Верховного суду від 14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17, від 23 січня 2020 року у справі № 910/20089/17.

Оскільки заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 у справі №309/4868/14-ц (первісне судове рішення) було скасоване рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015, тому із набранням останнім законної сили заочне рішення втратило законну силу та, як наслідок, на цій підставі втратило законну силу і додаткове рішення від 16.03.2015 у справі № 309/4868/14-ц як похідне від первісного рішення та його невід`ємна складова.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.03.2021, актуальним власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2019 (т. 1, а.с.26, 27).

Однак, із висновками суду першої інстанції про те, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся безпосередньо від ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 погодитися не можна.

Апеляційним судом встановлено, що з інформаційної довідки № 337969350 від 04.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що на підставі:

договору дарування від 21.04.2015 № 1967 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_5 житловий будинок у АДРЕСА_1 ;

договору дарування від 21.04.2015 № 1968 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку кадастровий номер :01:059:0265 у АДРЕСА_1 ;

договору дарування від 06.12.2017 № 6195 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок у АДРЕСА_1 ;

договору дарування від 06.12.2017 № 6196 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 земельну ділянку кадастровий номер :01:059:0265 у АДРЕСА_1 ;

договору купівлі-продажу від 28.03.2019 № 168 ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 житловий будинок у АДРЕСА_1 ;

договір купівлі-продажу від 28.03.2019 № 169 ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер :01:059:0265 у АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_2 є актуальним власником житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:059:0265, що знаходяться у АДРЕСА_1 , котрі є предметом іпотечного договору від 08.02.2008.

При цьому, висновки місцевого суду про те, що іпотека є чинною для ОСОБА_2 є правильними, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року

№ 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека незалежно від зміни власника майна залишається дійсною для кожного наступного власника іпотечного майна.

Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Стосовно посилань скаржників на висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, зокрема в частині обраного позивачем способу захисту (вказуючи, що Банк не звертався із позовом про визнання права іпотекодержателя), слід зазначити наступне.

Висновки Великої Палати Верховного Суду стосувалися, зокрема, обставин, за яких іпотека спірного нерухомого майна припинилась у зв`язку із його реалізацією в межах процедури банкрутства; результати публічних торгів з відчуження спірного майна не оскаржувались та є дійсними. Отже, у позивача відсутні права іпотекодержателя, відповідно відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Висновки щодо належного способу захисту (подання позову про визнання права іпотекодержателя) та щодо врахування наявності/відсутності обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна стосувалися обставин щодо майна, придбаного на аукціоні, за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження та за встановленої відсутності у позивача права іпотекодержателя.

За встановлених обставин у справі № 922/2416/17 Велика Палата Верховного Суду поставила припинення чи не припинення іпотеки в залежність від добросовісності набувача іпотечного майна.

При цьому у справі № 922/2416/17 наявна окрема думка трьох суддів Великої Палати Верховного Суду, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду погодилась, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною (пункт 7.11 постанови). Однак своїми висновками Велика Палата Верховного Суду поставила припинення чи не припинення іпотеки в залежність від добросовісності набувача іпотечного майна, що очевидно не відповідає нормам частини першої статті 17 та частини першої статті 23 Закону N 898-IV, які не тільки не визначають такої умови для припинення іпотеки, а й навпаки прямо встановлюють, що при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача такого майна, навіть тоді, коли він не знав про обтяження майна іпотекою (тобто незалежно від добросовісності набувача).

У цивільному праві України інститут добросовісного набувача використовується для вирішення спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння та набуття права власності на майно, яке відчужене особою, яка не мала на це права (статті 330, 388 ЦК України). Поширення цього інституту добросовісного набувача на відносини іпотеки не передбачено ані нормами чинного законодавства України, ані правовою доктриною.

Апеляційний суд, дослідивши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, приходить до висновку, що вони стосується інших (не тотожних) правовідносин, які є відмінними від правовідносин та обставин, які виникли в цій справі стосувалися обставин щодо майна, придбаного на аукціоні, за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження та за встановленої відсутності у позивача права іпотекодержателя.

За таких обставин, посилання скаржників на висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, зокрема, стосовно обрання позивачем неналежного способу захисту у даній справі є недоречними.

Апеляційний суд зазначає, що виключення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку не є підставою для припинення іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом.

Як вбачається з інформаційної довідки № 337969350 від 04.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, первинний запис про іпотеку внесено 08.02.2008, на підставі іпотечного договору від 08.02.2008 № 486, відомості про припинення іпотеки внесено 15.04.2015 на підставі рішення Хустського районного суду від 16.03.2015 у справі № 309/4868/14-ц (що є додатковим рішенням).

Оскільки, заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 у справі №309/4868/14-ц (первісне судове рішення) було скасоване рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015, на цій підставі, як наслідок, втратило законну силу і додаткове рішення Хустського районного суду від 16.03.2015 у справі № 309/4868/14-ц як похідне від первісного рішення та його невід`ємна складова.

Такі судові рішення не породжують жодних правових наслідків з моменту ухвалення.

Виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

За встановлених у даній справі обставин, чинність іпотеки не може залежати від моменту відновлення запису про іпотеку у Державному реєстрі, який припинено безпідставно.

Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору іпотеки всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

При цьому, відсутність запису про іпотеку у реєстрі речових прав за відсутності однієї з підстав припинення іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що іпотека зберігає свою чинність і для наступних власників майна на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 закону) є реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 закону).

У зв`язку з переходом до ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки, враховуючи положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та укладеного між сторонами іпотечного договору, беручи до уваги, що забезпечені за іпотекою зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором не виконані, Банк вправі був заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

Відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано правильності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, не надано контррозрахунку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона придбала майно добросовісно, на момент придбання не було жодних обмежень, до її відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, колегія суддів відхиляє, як такі, що не спростовують чинності іпотеки та не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим, щодо пропуску Банком строку позовної давності слід зазначити наступне.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що у серпні 2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» надсилав ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, складену 31.08.2015, яку останній отримав 18.09.2015, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення (т. 1, а.с. 153, 154,156).

У січні 2016 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Хустського районного суду із позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі за кредитним договором № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008 (т. 1, а.с.99-102, 155-158).

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області віл 15.01.2016 у справі №309/67/16-ц відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1, а.с.34, 88).

На час апеляційного розгляду даної справи судом першої інстанції у справі №309/67/16-ц про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором рішення ще не ухвалене (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76244932), про що ствердили і присутні в судовому засіданні апеляційного суду представники сторін.

У вищевказаній справі №309/67/16-ц Банк просив у позовній заяві стягнути заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008 станом на 19.11.2015 у розмірі 34 245,05 доларів США, у тому числі: 30231,95 доларів США заборгованість за кредитом; 4013,10 доларів США за відсотками (Том 1, а.с. 155-158)

У справі, що розглядається (про звернення стягнення на предмет іпотеки), згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008, заборгованість ОСОБА_1 станом на 19.11.2015 складає 34 245,05 доларів США, у тому числі: 30 231,95 доларів США заборгованість за кредитом; 4013,10 доларів США за відсотками, а також Банком визначено 3% річних за період з 19.03.2018 по 18.03.2021 (в межах позовної давності) у розмірі 3084,87 доларів США, що разом становить 37 329,92 доларів США (Том 1, а.с.8, 9, 1-6).

Таким чином, Банк, звернувшись у січні 2016 року до Хустського районного суду до ОСОБА_1 з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, реалізував своє право достроково вимагати заборгованість у повному обсязі, а отже, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

На час звернення з таким позовом у січні 2016 року вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі.

Враховуючи наведене, трирічний строк позовної давності закінчився у січні 2019 року.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

У суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 148-160).

Питання щодо поважності причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

АТ «Райффайзен Банк» подало до місцевого суду заяву (а.с. 178-182 т. 1), в якій просило визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та поновити даний строк. Така заява мотивована тим, що інша справа №309/67/16 (про дострокове стягнення заборгованості) перебуває у провадженні Хустського районного суду з 2016 року. Всупереч приписам ст.210 ЦПК України така справа перебуває у провадженні вже п`ятий рік. Судові засідання призначені судом, не проводяться, не дивлячись на явку учасників та відсутність підстав для перенесення таких. Банк вважав, що його право на захист у суді буде захищено у встановлені законом строки у справі №309/67/16. Позивач не передбачав, не міг передбачити, ніяким чином вплинути та не мав підстав вважати настання обставин, за яких не будуть задоволені його вимоги, і що протягом 2017-2021 років не буде ухвалено рішення у справі №309/67/16, що і стало підставою пропуску строків позовної давності для подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вказував, що про порушення свого права як іпотекодерждателя, позивач дізнався 16.10.2020 під час проведення аудиту майна, що перебуває в іпотеці банку. На такі ж обставини вказував представник Банку і при апеляційному розгляді справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску Банком строку звернення до суду у даній справі, виходячи із того, що позов Банку у іншій цивільній справі №309/67/16-ц про стягнення заборгованості за тим же кредитним договором було подано з дотриманням строку позовної давності, провадження у ній було відкрито Хустським районним судом ще 15.01.2016, однак таку справу не було розглянуто протягом тривалого часу (рішення по суті не ухвалено на момент вирішення справи судом першої інстанції), свідчило про наявність підстав у Банку вважати, що його права будуть захищені в тому судовому провадженні у справі №309/67/16-ц, при цьому із даним цивільним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся до завершення судового розгляду у іншій цивільній справі №309/67/16-ц про стягнення заборгованості.

Місцевий суд вважав поважними такі причини пропуску строку звернення до суду та зазначив, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19.

Однак із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Так, у справі № 904/3405/19, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду, позивач на обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду зазначав, що він звертався до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості в сумі 8 708 607,78 грн за неналежне виконання договору. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року порушено провадження у справі № 904/9402/17 та прийнято позовну заяву до розгляду. 29 липня 2019 року Господарським судом Дніпропетровської області у справі № 904/9402/17 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. Позивач зазначав, що про наявність ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 904/9402/17 дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень лише 05 серпня 2019 року. Позивач зазначав, що строк позовної давності був перерваний з причин відкриття господарським судом провадження у справі за позовом про стягнення заборгованості в сумі 8708607,78 грн та не обчислювався до моменту постановлення ухвали від 29 липня 2019 року про залишення позову без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі № 904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року (про стягнення заборгованості), тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову (про стягнення заборгованості) без розгляду.

Велика Палата вказала, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. При цьому зазначила, що за змістом пункту 2 частини першої статті 81 ГПК України (у редакції, чинній на момент пред`явлення позову, за яким порушено провадження у справі № 904/9402/17) та пункту 3 частини першої статті 226 цього ж Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) наявність у провадженні суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для залишення позову без розгляду.

Тобто, такі висновки стосувалися пред`явлення повторного (аналогічного) позову про стягнення заборгованості між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Натомість у справі, що розглядається апеляційним судом, встановлено інші обставини, оскільки позови про стягнення заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними.

Апеляційний суд, оцінюючи поважність зазначених причин пропущення позивачем строку звернення до суду, зазначає таке.

У постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 Верховний Суд вказав, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено. Близькими за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 442/7773/17, від 30.06.2022 у справі № 947/25785/19, від 21.09.2022 у справі № 205/2480/19, від 28.09.2022 у справі № 754/16764/17, від 19.10.2022 у справі № 712/19272/12, від 02.11.2022 у справі № 344/19567/19, від 01.2.2023 у справі № 522/9497/14-ц), та підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (п. 51).

При цьому колегія суддів зазначає, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Аналогічну позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року N 361/7543/17, в якій також зазначено про можливість одночасного пред`явлення та задоволення двох різних вимог стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Таким чином наявність на розгляді суду позову кредитора про стягнення заборгованості (протягом 2016-2021 років, справи №309/67/16-ц) як і наявність судового рішення щодо задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Наявність двох судових рішень щодо різних вимог: про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не свідчить про подвійність стягнення із боржника.

Перебування у провадженні суду іншої справи про стягнення заборгованості за кредитним договором (та її тривалий розгляд) не перешкоджає поданню позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за таким кредитним договором.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2022 року в справі N 587/167/21 (провадження N 61-13200св21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Банк, звернувшись із позовом про дострокове стягнення заборгованості, реалізував своє право, передбачене правилом статті 1050 ЦК України, здійснюючи свої повноваження на власний розсуд та у власному інтересі.

Отже, кредитор вправі був пред`явити інший позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, як одночасно з позовом про стягнення заборгованості, так і окремо, з дотриманням строку позовної давності.

Невикористання надалі Банком власних повноважень та нездійснення суб`єктивних прав не може бути поважною причиною пропуску відповідних строків та підставою для поновлення прав, втрачених (припинених) в результаті недобросовісного ведення власних справ такою особою (позивачем).

В оцінці поведінки позивача апеляційний суд враховує, що Банк здійснює власну діяльність як професійний учасник ринку, який спеціалізується на наданні певного роду послуг, що висуває зрозумілі вимоги до рівня професійності, кваліфікації та обізнаності його співробітників.

Подібні висновки щодо оцінки дій кредитора та спливу позовної давності наведено у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі N 456/4355/15-ц та від 13.05.2021 року у справі N 127/27986/18.

Також помилковими є посилання місцевого суду щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду на висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, які стосувалися інших обставин щодо подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності, яке хоч не перериває перебігу позовної давності, але, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення з аналогічним позовом до належного суду.

Представник Банку зазначав, що про порушення свого права як іпотекодерждателя, позивач дізнався 16.10.2020 під час проведення аудиту майна, що перебуває в іпотеці банку. Проте переконливих доводів щодо неможливості дізнатись про зміну власника іпотечного майна (яке було відчуження ОСОБА_1 ще у 2015 році) представником Банку наведено не було. При цьому колегія зазначає, що Банку було відомо про ухвалення Хустським районним судом заочного рішення від 28.01.2015 у справі №309/4868/14-ц, якому було визнано недійсним кредитний договір № 014/4047/82/37965 від 07.02.2008, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та зобов`язано реєстраційну службу Хустського РУЮ Закарпатської області зняти іпотеку та заборону відчуження житлового будинку загальною площею 144,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Єдиного державного реєстру іпотек, таке рішення Банком оскаржувалось в апеляційному порядку.

Отже, позивач не довів належними й допустимими доказами наявність обставин, які істотно утруднювали чи унеможливлювали своєчасне звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, у задоволенні вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

У зв`язку з цим рішення місцевого суду в частині задоволеної позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги Банку відмовити.

Щодо посилання Банку на встановлення карантину для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та продовження строків позовної давності слід зазначити наступне.

Карантин на території України встановлено з 12.03.2020.

На підставі Закону України від 30.03.2020 № 540-IX (який набрав чинності 02.04.2020) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Норми щодо продовження під час дії карантину строків загальної і спеціальної позовної давності підлягають застосуванню, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину.

Однак, оскільки у даній справі строк виконання зобов`язання у повному обсязі вважається таким, що настав у січні 2016 року, трирічний строк позовної давності закінчився у січні 2019 року, тобто сплив задовго до встановлення карантину.

Посилання Банку на те, що строк позовної давності слід обчислювати з 28.03.2019, коли Банк дізнався про нового власника предмету іпотеки є необгрунтоваинми, оскільки за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (строк виконання зобов`язання у повному обсязі настав у січні 2016 року).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що місцевий суд із порушенням процесуального права повернувся до підготовчого судового засідання та залучив до участі у справі співвідповідача ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Згідно з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, від 16.02.2021 у справі №922/2115/19, в ухвалі від 22.06.2021 у справі № 923/525/20, у постанові від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21 суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій цивільного процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про вагомість таких обставин та необхідність повернення до підготовчого провадження, оскільки у даному випадку предмет іпотеки було відчужено ОСОБА_2 , тому залучення нового власника майна до участі у даній справі як співвідповідача було необхідним, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки безпосередньо стосується її прав. При цьому судом першої інстанції було враховано, що для здійснення такого залучення необхідним є чітка ідентифікація співвідповідача, встановлення його місця проживання, для можливості направлення йому поштової кореспонденції з метою забезпечення реалізації новим відповідачем своїх процесуальних прав, а також те, що конкретне місце проживання ОСОБА_2 позивачем встановлено вже після закриття підготовчого судового засідання.

Вимоги апеляційних скарг щодо скасування судового рішення, зокрема в частині відмови в задоволенні вимоги про відновлення запису у Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є безпідставними. Апеляційні скарги не містять обґрунтувань на спростування висновку місцевого суду про те, що обрані відповідачі ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) не є тими особами, на яких може бути покладений відповідний обов`язок, а отже дана позовна вимога пред`явлена до неналежних відповідачів. У зв`язку з цим висновок місцевого про відмову в задоволенні такої позовної вимоги є правильним.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, через неправильне застосування норм матеріального права слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги Банку відмовити, а в частині вирішення вимоги про відновлення запису у Державному реєстрі рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦКПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку зі скасуванням рішення суду в частині вирішення позовної вимоги про звернення стягнення слід змінити розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні обох позовних вимог Банку відмовлено, тому сплачений Банком у суді першої інстанції судовий збір (т. 1 а.с. 7 Банком сплачено за вимогу про звернення стягнення 15483,98 грн; т. 2 а.с. 128 за уточнену вимогу про відновлення запису у Державному реєстрі сплачено 2481,00 грн) слід залишити за позивачем.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині вирішення вимоги про звернення стягнення сплачено 11612,99 гривень (а.с.249, т. 2 а.с. 9 т. 3), які слід стягнути з Банку на її користь.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, як особа з інвалідністю 2 групи (а.с. 31 т. 3), а тому з Банку, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, в частині вирішення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід стягнути 11612,99 гривень судового збору на користь держави.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження понесених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру.

Керуючись ст. ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374 , п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білоцерковець Юлій Сергійович, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Терек Ярослав Тамерланович задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 19 грудня 2022 року в частині задоволення позовної вимоги скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (01001, м.Київ, вул. Лєскова, 9, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 11612,99 гривень у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (01001, м.Київ, вул. Лєскова, 9, ) на користь держави 11612,99 гривень судового збору, у зв`язку з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 за такими реквізитами (стягувач Державна судова адміністрація України, 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ; Отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106; призначення платежу *;101; НОМЕР_2 судовий збір, стягнутий з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» , на користь держави, за рішенням № 309/1115/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 липня 2023 року.

Головуюча:

Судді: