Номер провадження: 22-ц/813/553/23
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за порушення умов договору іпотеки, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бойчука А.Ю. 19 вересня 2017 року у м. Одеса,

встановила:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача 385416 грн. штрафу за порушення умов договору іпотеки від 31 серпня 2006 року.

В обґрунтування позовних вимог Банк посилався на те, що 31 серпня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 80МФ/2006, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 250000 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 31 серпня 2006 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4664, відповідно до якого предметом іпотеки є нежитлові приміщення промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які знаходяться у АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м. (приміщення 17-1, 99-11, 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року № 1015 нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_4 .

14 жовтня 2015 року право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , було передане ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договорів дарування № 1010 та № 1011, посвідчених приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О. С.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 385 416 грн штрафу за порушення умов договору іпотеки від 31 серпня 2006 року.

Вказане рішення суду було оскаржене у апеляційному порядку ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року залишено без змін.

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанції.

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 серпня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 80МФ/2006. Згідно вказаного договору, Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 250000 доларів США, строком користування до 30 серпня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування грошовими коштами в порядку та в розмірах, встановлених у кредитному договорі..

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 31 серпня 2006 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4664, відповідно до якого предметом іпотеки є нежитлові приміщення промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які знаходяться у АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м. (приміщення 17-1, 99-11, 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6).

Згідно пункту 20.7 Договору іпотеки, відповідач зобов`язалася не передавати предмет іпотеки в оренду, у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження без письмової згоди іпотекодержателя.

Крім того, звертаючись до суду із даним позовом, Банк обґрунтовував свої вимоги тим, що пунктом 21 Договору іпотеки передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п.20.1, 20.4, 20.7, 20.11 цього договору, останній сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 30% від вартості предмету іпотеки, яка зазначена у п.12 цього договору

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року № 1015 нежитловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_4 .

Згідно договорів дарування №1010 та №1011 від 14 жовтня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_5 . було передано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 63241858 від 11 липня 2016 року).

Також колегія суддів враховує, що у липні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно.

Наполягаючи на задоволенні позову, Банк посилався на те, що ОСОБА_2 зобов`язання по кредитному договору виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 28 серпня 2012 року виникла загальна заборгованість в сумі 428976,17 доларів США, що еквівалентно 3428806 грн. 53 коп., з яких: 205073,84 доларів США, що еквівалентно 1638539,98 грн. заборгованості за кредитом; 146838,40 доларів США, що еквівалентно 1173238,81 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 77063,93 доларів США, що еквівалентно 615740 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, яку Банк просив стягнути на свою користь шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та на предмет застави.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року у справі № 784/1718/13, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк»» та ОСОБА_2 № 80 МФ/2006 від 31 серпня 2006 року в сумі 428976,17 доларів США, що еквівалентно 3428806 грн. 53 коп., звернуто стягнення відповідно до іпотечного договору від 31 серпня 2006 року, на належне на праві власності ОСОБА_1 нежитлове приміщення промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м. (приміщення 17-1, 99-1, 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6), застосувавши процедуру продажу шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, з отриманням Банком витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та встановивши початкову ціну 194271 грн. та встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом ).

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що у п.1.3. Кредитного договору №80МФ/2006 від 31 серпня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 зазначено, що строком погашення кредитної лінії є 30 серпня 2013 року включно.

Таким чином, у зазначеному договорі сторони погодили строк його дії - до 30 серпня 2013 року.

Однак колегія суддів доходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати суми неустойки, належних йому відповідно до статті 549 ЦК України за порушення умов договору, звернувшись у липні 2009 року з позовом до боржника та поручителя про звернення стягнення на майно (справа № 784/1718/13).

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився і апеляційний суд Миколаївської області, який рішенням від 22 травня 2013 року задовольнив позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на іпотечне майно.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) - право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року зазначено, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, штрафу незалежно від періоду його нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, положеннями ст. 266, ч. 2 ст.258 ЦК України встановлено, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою.

У даному випадку, Банк звернувся до суду з позовом до боржника та поручителя про звернення стягнення на майно про у липні 2009 року, у зв`язку із чим право на пред`явлення до відповідача вимог щодо сплати штрафу виникло у позивача з липня 2008 року та закінчилось у липні 2009 року.

Приймаючи до уваги, що даний позов було подано до суду в 04 серпня 2016 року, колегія суддів доходить до висновку, що на момент звернення до суду з цим позовом АТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення штрафу, право на пред`явлення якого, в силу приписів ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України, виникло у позивача з липня 2008 року, тобто за рік до звернення до суду із позовом про звернення стягнення на майно за основною вимогою.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведеного, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 385416 грн. штрафу за порушення умов договору іпотеки від 31 серпня 2006 року задоволенню не підлягають у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем по справі ОСОБА_1 .

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної та касаційних скарг в сумі 17969,46 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за порушення умов договору іпотеки - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 17969,46 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 червня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк