465/7606/22
2-о/465/46/23
У Х В А Л А

судового засідання

24.04.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

секретаря судового засідання Лозинського Т.-Р.А.

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Лиса Н.В.

розглянувши матеріали заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Національної поліції України у Львівській області, Міністерство внутрішніх справ України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

заявник 20.12.2022 року звернувся до суду із заявою з участі заінтересованої особи Головне управління Національної поліції України у Львівській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. Просить встановити факт отримання ним тілесних ушкоджень 25.06.1997 року, при виконанні службових обов`язків, як працівник органів внутрішніх справ України.

На адресу суду 18.01.2023 року від Головного управління Національної поліції у Львівській області надійшло клопотання про закриття провадження у справі, так як справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Також вказує, що чинним законодавством уже визначений порядок встановлення такого факту, який виражається у складанні актів за відповідною формою. Просить клопотання задоволити.

09.02.2023 року від представника заінтересованої особи надійшли додаткові пояснення у справі. Зазначає, що 20.06.2022 року на адресу ГУМВС у Львівській області надійшла заява ОСОБА_2 . У зазначеній заяві заявник звернувся до голови ліквідаційної комісії ГУМВС у Львівській області з вимогою провести розслідування нещасного випадку, що трапився з останнім 25.06. 1997 року під час проходження служби в посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ ГУБОЗ МВС України у Львівські області та видати акт встановленої форми. Відповіддю від 13.07.2022 року №І-Б-18-2022 заявника повідомили, що згідно інформації УКЗ ГУНП на момент настання нещасного випадку ОСОБА_2 був відряджений наказом УМВС України у Львівській області від 14.12.1994 р. № 491 о/с у розпорядження МВС України з 29.12.1994 року. Відтак, в ГУМВС України у Львівській області не має підстав для проведення розслідування нещасного випадку, який трапився з заявником 25.06.1997 року. Із вищенаведеною відмовою заявник не погодився, у зв`язку з чим заявником не надано жодних доказів, які б підтверджували звернення останнього до ГУНП у Львівській області з проханням провести службове розслідування. Звертає увагу, що Національну поліцію України було саме утворено як новий орган, а не реорганізовано як правонаступника міліції. Про відокремленість ГУНП у Львівській області та Головного управління МВС України у Львівській області свідчить також те, що останнє фактично ще є деліктоздатним, тобто здатне самостійно нести юридичну відповідальність за шкоду, заподіяну своїми протиправними діяннями. Щодо юрисдикції справи зазначає, що ГУНП у Львівській області за своїми функціями є суб`єктом владних повноважень, а тому є підстави вважати, що така справа має розглядатися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства.

27.02.2023 року від представника заінтересованої особи надійшло клопотання про долучення додаткових пояснень до клопотання про закриття провадження у справі. Вказує, що позов про встановлення факту отримання травми під час служби в органах внутрішніх справ та визначення причинного зв`язку, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала, пояснила, що ними не оспорюються рішення органів державної влади, а лише вони мають на меті встановити факт отримання тілесних ушкодження при виконанні службових обов`язків, як працівника органів внутрішніх справ.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні підтримала клопотання про закриття провадження у справі.

Заслухавши думку сторін у справі, вивчивши матеріали справи, клопотання про закриття провадження у справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження загального або спрощеного; 3) окремого провадження.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, регулюється положеннями розділу IV ЦПК України

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав на підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України, визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту ст.318 ЦПК України вбачається, що звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Як вбачається із змісту заяви, ОСОБА_2 встановлення факту отримання ним тілесних ушкоджень 25.06.1997 року при виконанні службових обов`язків, необхідно для встановлення інвалідності.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у статті256 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19.

Аналогічна правова позиція міститься також у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду України від 15.07.2020 року у справі № 753/14404/17-ц, провадження № 61-36752св18.

Заява ОСОБА_2 обґрунтована тим, що він з 1987 року проходив службу в органах внутрішніх справ України. З листопада 1994 року перебував на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ ГУБОЗ МВС України у Львівській області. 25.06.1997 року приймав участь в операції по затриманню особливо небезпечного злочинця, який чинив опір. В результаті, ним було отримано тілесні ушкодження та він був госпіталізований. Заявник стверджує, що в лікарні йому надавали медичну допомогу, зашивали рани на голові. ГУ НП у Львівській області повинно було провести розслідування по факту отримання ним тілесних ушкоджень та скласти відповідний акт за формою Н-1 згідно з. п.п. 2.2 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1346 від 27.12.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України під№83/7404 від 31.01.2003 року. Оскільки органом в якому він проходив службу на момент затримання травми акт про нещасний випадок не складався, а на сьогоднішній день ГУБОЗ МВС України у Львівській області ліквідований, а органом який виконує аналогічні функції Головним управлінням Національної поліції у Львівській області, йому відмовлено у складанні такого акту.

Згідно п. 3.1 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1346 від 27.12.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України під№83/7404 від 31.01.2003 року, про кожний нещасний випадок (у тому числі поранення)

працівник, який його виявив, або сам потерпілий повинні негайно повідомити безпосереднього керівника робіт чи іншу посадову особу підрозділу і вжити заходів до надання необхідної допомоги.

Згідно п.3.21 Порядку, нещасний випадок (у тому числі поранення), що стався з працівником, який тимчасово був переведений до іншого підрозділу або який виконував роботу за сумісництвом, розслідується і береться на облік підрозділом, куди цього працівника було переведено або в якому він працював за сумісництвом.

Листом заступника голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 13.07.2022 року № У-Б/18-2022, заявнику повідомлено, що згідно інформації УКЗ ГУ НП на момент настання нещасного випадку ОСОБА_2 був відряджений наказом УМВС України у Львівській області від 14.12.1994 №491о/с у розпорядження МВС України з 29 листопада 1994 року. Тому для проведення розслідування нещасного випадку, який трапився 25.06.1997 року, йому необхідно звернутися у МВС України.

Наказом УМВС України у Львівській області від 14.12.1994 р. № 491 о/с ОСОБА_2 відряджено у розпорядження МВС України з 29.11.1994 року.

Наказом МВС України від 09.04.2001 року № 156 о/с ОСОБА_2 для подальшого проходження служби відряджено у розпорядження УМВС України в Львівській області з 10.04.2001 року. Відтак у період 29.11.1994 року по 09.04.2001 року ОСОБА_2 перебував у розпорядженні МВС України.

Таким чином, заявнику не відмовлено у проведенні розслідування нещасного випадку, який трапився з ним 25.06.1997 року під час проходження служби в органах внутрішніх справ, а роз`яснено необхідність звернення до належного суб`єкта, а саме МВС України, куди було його відряджено з 29.11.1994 року.

Крім цього, відповідно до ст. 22 Закону України «Про охорону праці», роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування.

У разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов`язковим для роботодавця. Рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене у судовому порядку.

По суті заява ОСОБА_2 зводиться до незгоди з тим, що по факту його травмування не було проведено розслідування нещасного випадку та не складено відповідний акт формою Н-1.

За позицією Верховного Суду України щодо розгляду даної категорії справ, яка викладена в п.2 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» за №5 від 31.03.1995 року, при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів.

З урахуванням наведеного зазначене питання не підлягає судовому розгляду, а повинне вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.

З огляду на викладене, перевіривши, чи може заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу, суд дійшов висновку, що така заява не підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки для цього передбачений позасудовий порядок врегулювання.

Отже, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Однак, суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Крім цього, судом встановлено, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки заявлені позивачем вимоги відносяться до категорії справ у піблічно-правових спорах з приводу проходження публічної служби, так як, заявник просить встановити факт отримання ним каліцтва під час проходження ним служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто, у випадку отримання відмови компетентного органу, заявник має право оскаржити таку відмову в порядку адміністративного судочинства, а не шляхом пред`явлення цивільного позову чи заяви.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене та враховуючи, що в судовому порядкуне може бути встановлений факт отримання тілесних ушкоджень заявником при виконанні ним службових обовязків, оскільки встановлення такого факту здійснюється у позасудовому порядку, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Згідно з ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до п.5 ч.1ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки заявником при подачі цієї заяви до суду сплачений судовий збір в сумі 496 грн. 20 коп., однак провадження у даній справі підлягає закриттю у зв`язку з тим, що зазначений спір не підлягає розгляду в судовому порядку, тому сплачену суму судового збору слід повернути заявнику.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.ст.258, 260, 261 ЦПК України, суд,

постановив:

клопотання представника заяінтересованої особи про закриття провадження у справі задоволити.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Національної поліції України у Львівській області, Міністерство внутрішніх справ України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Повернути ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп., сплачений відповідно до квитанції №0.0..1 від 24.10.2022 у ПАТ КБ «Приватбанк»

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 24 квітня 2023 року.

Суддя Ванівський Ю.М.