№ 207/2396/22
№ 2/207/115/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бистрової Л.О.,

при секретарі Єрмаковій Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Васильцова О.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 та мають бути зняті з реєстраційного обліку, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 підлягає примусовому виселенню.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог представником позивачки вказано, що на підставі ордеру №2026 від 13.04.1956 року, який виданий житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімзавода, ОСОБА_5 була виділена житлова площа за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 32,3 кв.м. Після смерті ОСОБА_5 , у квартирі стали проживати та були зареєстровані його син ОСОБА_6 (квартиронаймач) ІНФОРМАЦІЯ_4 та його дружина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

27.02.2021р. ОСОБА_6 (квартиронаймач) помер та на даний час у квартирі зареєстровані:

-позивач - ОСОБА_7 (квартиронаймач), ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

-відповідач 1 - ОСОБА_2 , донька, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-онука позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-відповідач 2 - ОСОБА_3 , онука ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

-донька позивача - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

-онука позивача - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради надав довідку від 10.08.2022р. за №х-98 про те, що серед архівних приватизаційних документів на будинок за адресою: АДРЕСА_3 , відомості про приватизацію квартири АДРЕСА_4 відсутні.

Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №259 за адресою: АДРЕСА_2 . фактично не проживають з 2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №307611316 від 17.08.2022р., ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 06 жовтня 2011 року є власником квартири АДРЕСА_5 .

Таким чином, донька позивачки ОСОБА_2 , разом зі своєю сім`єю - чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_4 , мешкають за іншою адресою: АДРЕСА_6 . Хоча зареєстровані у квартирі, де мешкає позивач. Таким чином, в утриманні житла за адресою: АДРЕСА_2 участі не приймає, її особистих речей в квартирі не має, не потребує в наданні житла, і взагалі квартирою вона не цікавиться.

Ураховуючи викладене вище, позивач фактично несе додаткові затрати з оплати комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб. Добровільно зняти з реєстрації відповідача ОСОБА_2 не можливо оскільки необхідна його особиста присутність, а взаєморозуміння з нею не має.

На підставі викладеного вище, відповідач ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_4 , яка проживає разом з матір`ю за іншою адресою: АДРЕСА_6 , є такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У довідці про склад сім`ї та зареєстрованих осіб зазначена серед зареєстрованих осіб - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заміжня, має чоловіка ОСОБА_10 , що проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №260 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 з 2021 року мешкає не постійно, періодично. Та коли з`являється то вчиняє домашнє насильство по відношенню до своєї бабусі ОСОБА_1 та матері ОСОБА_8 , систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання позивача разом з нею в одній квартирі.

Так, 05.02.2020 року о 21.00 годині ОСОБА_3 , знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_8 , вчинила сварку зі своєю бабусею ОСОБА_1 , завдала їй фізичного болю. Як вказано у висновку спеціаліста судово-медичного експерта №135 від 07.02.2020р. при обстежені ОСОБА_1 , у якої було направлення на судове-медичне обстеження, виявлені у неї ушкодження у вигляді рани з синцем на голові, синця на лівому плечі - відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмета. З пояснень ОСОБА_1 її онука ОСОБА_3 погрожувала їй фізичною розправою та завдала удару по голові чашкою, свідком при цьому був чоловік ОСОБА_6 (дідусь ОСОБА_3 ).

24.03.2020 року постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №207/463/2020-п ОСОБА_3 , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно ст. 173-2 КпАП України вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Факти домашнього насильства відносно матері ОСОБА_8 були зафіксовані неодноразово за адресою: АДРЕСА_2 , натомість постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 по справі №207/1061/21 та постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 по справі №207/1060/21 провадження у справах були закриті так як працівником поліції, яким складені протоколи, не надано суду доказів про наявність в діях ОСОБА_3 умислу, направленого на вчинення психологічного насильства відносно матері, а також у протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 не вказано суть правопорушення, які саме дії вчинила ОСОБА_3 , не розкрито складу правопорушення, в чому воно полягає.

З пояснень матері ОСОБА_8 , які надані по справі №207/1060/21 та датовані 23.03.2021р., то її донька ОСОБА_3 влаштувала сварку, поводила себе агресивно, ображала нецензурною лайкою, тягала матір за одежу, плювала в обличчя, погрожувала фізичним насильством матері. Також, знущалася з молодшої сестри ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), хватала її за волосся та била ногами. Не дочекавшись поліції ОСОБА_3 пішла у невідомому напрямку. З пояснень матері ОСОБА_8 , які надані по справі .№207/1061/21 та датовані 01.04.2021р., то її донька ОСОБА_3 завдала фізичного болю своїй молодшій сестрі ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ображала її та погрожувала фізичною розправою.

21.06.2021р. ОСОБА_8 звернулася до поліції з заявою, про що свідчить талон-повідомлення єдиного обліку №12497 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, а саме, що ІНФОРМАЦІЯ_8 доньки ОСОБА_11 погрожував в телефонній розмові фізичною розправою.

13.05.2022р. був складений протокол про адміністративне правопорушення №405587 відносно відповідачки ОСОБА_3 за ч.1 ст. 44 КУпАП, оскільки у неї було вилучено сліп-пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка за результатом висновку експерту №СЕ19/104-22/6768-НЗПРАП є психотропною речовиною, обіг якої обмежено (метамфетамин).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КУпАП до адміністративної відповідальності притягуються особи за незаконні виробництво, придбання, зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів або психотропних речовин без мети збуту в невеликих розмірах, положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Таким чином, ОСОБА_3 веде аморальний образ життя, не несе ніякої відповідальності за збереження житла, не сплачує комунальні платежі, є небезпечною для своєї родини - бабусі, матері та малолітньої сестри, які хвилюються за своє життя.

Як вказано раніше, 24.03.2020 року постановою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська по справі №207/463/2020-п ОСОБА_3 , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та притягнуто до покарання у вигляді штрафу.

В подальшому відносно ОСОБА_3 складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП, ч.1 ст.44 КУпАП та була заява про кримінальне правопорушення від 21.06.2021 р..

Все вказане вище свідчить про систематичне порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_10 ..

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, додавши, що ОСОБА_3 веде аморальний образ життя, не несе ніякої відповідальності за збереження житла, не сплачує комунальні платежі, є небезпечною для своєї родини - бабусі ОСОБА_1 , матері ОСОБА_12 та малолітньої сестри ОСОБА_13 , які хвилюються за своє життя. У квартирі за адресою АДРЕСА_8 , появляється рідко для того щоб познущатися з бабусі, матері та малолітньої сестри. Інколи приїжджає з малолітньою дитиною ОСОБА_14 , 2019 р.н., коли забирає її з села Малоолександрівка від бабусі ОСОБА_15 , яка займається її вихованням. Та в тому, щоб приїжджала внучка ОСОБА_16 та ОСОБА_1 не заперечують, але на виселенні ОСОБА_3 наполягають, бо вона тероризує близьких, є загрозою їх нормальному проживанню, оскільки її реєстрація у квартирі - це «порохова бочка», від якої усі мешканці живуть у вічному страху, що в любий момент, серед ночі, зранку, коли заманеться ОСОБА_3 її рідні будуть страждати від знущань. Просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнали в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що для ОСОБА_3 житло за адресою: АДРЕСА_2 є єдиним житлом, вона не має жодних інших помешкань у власності чи користуванні. Також, у ОСОБА_3 є малолітня дитина - ОСОБА_14 , 2019 року народження, місце проживання якої відповідач не мала можливості зареєструвати за адресою, проте, дана дитина досить часто мешкає у спірній квартирі, разом із матір`ю, ОСОБА_3 .. На сьогодні дитина - ОСОБА_14 2019 р.н. має право фактичного користування спірною квартирою, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Тобто, у випадку задоволення судом позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування квартирою, ОСОБА_3 , таке саме право втратить і малолітня дитина ОСОБА_14 2019 р.н., яка фактично буде позбавлена права на житло. При цьому, позивачем не заявлено позовної вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_14 такою, що втратила право на користування спірною квартирою. Щодо проживання ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_10 зазначає, що дане подружжя тривалий час не веде спільного побуту та проживає окремо. Батько дитини не приймає жодної участі у вихованні та утриманні дитини. ОСОБА_3 власними силами утримує дитину, їй в цьому інколи допомагають батьки. Стосовно притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 сторона відповідача зазначає наступне. ОСОБА_7 та її донька, ОСОБА_8 (мати ОСОБА_17 ) вже більше чотирьох років намагаються виселити ОСОБА_3 з квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , для того, щоб приватизувати вказану нерухомість без участі ОСОБА_3 . Систематично, протягом 2019-2021 років ОСОБА_18 за участі ОСОБА_1 вчинялись домашні сварки з метою провокації ОСОБА_17 та виклику поліції. Щодо постанови Баглійського районного суду по справі №207/463/2020-ц, звертаю увагу суду на те, що постанова про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності містить в собі лише одне речення, яким суд мотивує вину ОСОБА_19 та посилається на протокол поліції, як доказ винуватості та пояснення заінтересованих осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .. Тобто, вина ОСОБА_3 та те, що саме вона спричинила ОСОБА_1 тілесні ушкодження доводиться лише протоколом поліції. Враховуючи викладене, посилаючись на обставини трирічної давнини та на постану Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська, як доведення вчинення сварок саме ОСОБА_3 , позивачка намагається трактувати обставини на свою користь. Протягом 2021 року стосовно ОСОБА_3 за заявами ОСОБА_8 декілька разів було складено протоколи про вчинення домашнього насильства, проте всі намагання штучно створити підстави для притягнення до відповідальності ОСОБА_3 , є марними та не здобули успіху. По всім справам було винесено постанови про закриття провадження у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушень. Всі дії позивачки щодо викликів поліції вчинялись позивачкою та ОСОБА_8 , яка також зареєстрована у спірній нерухомості (й щодо якої ОСОБА_1 позовні вимоги не подавались), з метою створення доказів подальшого подання даного позову. Крім того, протокол про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 44 КУпАП, не є належним доказом «аморального образу життя» останньої. Таким чином, надані позивачкою в якості доказів документи за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Вказані обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для виселення ОСОБА_3 з квартири. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вважає, що сторона позивача не довела належними та допустимими доказами фактів систематичного порушення ОСОБА_3 правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі. Право користування онукою позивачки ( ОСОБА_3 ) спірною квартирою підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а їх виселення із малолітньою дитиною без надання іншого житлового приміщення за обставин цієї справи є невиправданим втручанням у право на повагу до житла та сімейного життя. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав клопотання щодо розгляду справи за його відсутності з урахуванням висновку органу від 17.10.2022 р. №8 вих-20/474 в якому зазначено, що є доцільним визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_8 .

Суд, заслухавши сторони по справі, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків:

У судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру №2026 від 13.04.1956 року, який виданий житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімзавода, ОСОБА_5 була виділена житлова площа за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 32,3 кв.м. Після смерті ОСОБА_5 , у квартирі стали проживати та були зареєстровані його син ОСОБА_6 (квартиронаймач) ІНФОРМАЦІЯ_4 та його дружина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

Відповідно до довідки ТОВ «Абонент ХХІ» про склад сім`ї № від 02.09.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані:

- ОСОБА_7 (квартиронаймач), ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- ОСОБА_2 , донька, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ОСОБА_3 , онука ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ..

Згідно довідки від 10.08.2022р. за №х-98 наданої Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, серед архівних приватизаційних документів на будинок за адресою: АДРЕСА_3 , відомості про приватизацію квартири АДРЕСА_4 відсутні.

Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №259 за адресою: АДРЕСА_2 . фактично не проживають з 2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №307611316 від 17.08.2022р., ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 06 жовтня 2011 року є власником квартири АДРЕСА_5 .

Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №260 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 з 2021 року мешкає не постійно, періодично.

Згідно постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.03.2020 року по справі №207/463/2020-п ОСОБА_3 , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №135 від 07.02.2020 року в підсумках якого зазначено, що на основі судово-медичного обстеження гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , виявлені у неї ушкодження у вигляді рани з синцем на голові, синця на лівому плечі - відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, характерологічні властивості котрих не відобразились. Враховуючи характер ушкоджень, процеси їх загоєння, вважається давність їх утворення близько 1-2-х діб на момент огляду.

Згідно постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 року по справі №207/1060/21 провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 року по справі №207/1061/21 провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 20.06.2019 року ОСОБА_14 народилась ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що було зроблено відповідний актовий запис № 1119, та батьками якої зазначено: батько - ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_3 .

Відповідно до Довідки Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради від 01.03.2023 р. № 297/01-05 в якій зазначено, що ОСОБА_8 , 1977 р.н., яка мешкає за адресою: АДРЕСА_8 , 16.12.2022 року звернулася до Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради з приводу домашнього насильства з боку дочки, гр. ОСОБА_3 , по відношенню до неї і її неповнолітньої дочки - ОСОБА_13 , та з 14.12.2022 року перебуває на обліку в Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради, як особа постраждала від домашнього насильства. Гр. ОСОБА_8 разом з неповнолітньою ОСОБА_20 неодноразово надавалася психологічна підтримка та послуга консультування за рахунок бюджетних коштів.

Згідно Акту №6 від 09.03.2023р. наданого Верхівцевською територіальною громадою Малоолександрівського Старостинського округу про фактичне проживання особи - ОСОБА_14 про те, що дійсно в АДРЕСА_9 разом з бабусею - ОСОБА_15 , та батьком - ОСОБА_10 , проживає ОСОБА_14 - ІНФОРМАЦІЯ_10 . Дитина проживає постійно, без реєстрації з 4 листопада 2019 року по теперішній час. 17 березня 2021 року була зарахована до дитячого садочка «Веселка» в с. Малоолександрівка. Періодично, на нетривалий період, Аделіну бере до себе мама, ОСОБА_3 . На момент проведення обстеження дитина відсутня. Зі слів бабусі ( ОСОБА_21 ) дитина знаходиться у мами ОСОБА_22 в м.Кам`янське.

Відповідно до листа №1 від 15.03.2023р. Комунального закладу «Малоолексаандрівський заклад дошкільної освіти «Веселка» Відділу освіти, культури, молоді та спорту Верхівцевської міської ради про те, що ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_11 дійсно відвідує Комунальний заклад «Малоолександрівський заклад дошкільної освіта «Веселка» Верхівцевської міської ради з 17.03.2021 та по теперішній час. Проживає дитина з бабусею ОСОБА_15 за адресою АДРЕСА_9 . Вихованням дитини займається ОСОБА_23 . Приводила та забирала з садочка бабуся. Всі питання, щодо перебування дитини в ЗДО вирішуються лише з нею, кошти на харчування дитини в дитячому садочку теж сплачувала бабуся. Жодного разу за час перебування дитини в садочку вихователі не спілкувалися з мамою Аделіни. Мати дитини в садочку не з`являлася.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно зі ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як було встановлено у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 , разом зі своєю сім`єю - чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_4 , мешкають за вказаною адресою, в утриманні житла за адресою: АДРЕСА_2 участі не приймає, її особистих речей в квартирі не має, не потребує в наданні житла, і взагалі квартирою вона не цікавиться. ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу перешкоджання їм у проживанні у квартирі АДРЕСА_1 , не звертались.

Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією яка виконує щодо неї функцію. У даному випадку неповнолітня ОСОБА_4 мешкає разом із своїми батьками, за адресою: АДРЕСА_10 , тобто в квартирі, яка належить на праві власності відповідачці - ОСОБА_2 , а отже мати неповнолітньої має у власності житло, в якому має зареєструвати свою доньку, так як на даний час дитина зареєстрована у квартирі, в якій ніколи не мешкала.

Відповідачка ОСОБА_2 та її малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є родичками ОСОБА_1 , спільно з нею не проживають, спільне господарство не ведуть. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє її можливості повноправно здійснювати свої права, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, а також тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Відповідачка ОСОБА_2 та її малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має.

За таких обставин, слід вважати доведеними факти, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, тому, позовна заява в частині визнання ОСОБА_2 та її малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Що стосується ОСОБА_3 суд приходить до наступних висновків.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до положень ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені ст.116 ЖК УРСР.

За положеннями ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У статті 7 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які врешті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, на які посилається позивач, як на підставу для виселення відповідача (порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання, через сварки, конфлікти та фізичне і психологічне насильство), мають бути доказані письмовими доказами.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №648/448/19, провадження №61-366св20.

Позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, як це встановлено нормами ч.1 ст.116 ЖК УРСР. Для ОСОБА_3 житло за адресою: АДРЕСА_2 є єдиним житлом, вона не має жодних інших помешкань у власності чи користуванні. Також, у ОСОБА_3 є малолітня дитина - ОСОБА_14 , 2019 року народження, яка має право фактичного користування спірною квартирою, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. А надані позивачем в якості доказів висновки за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Вказані обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для зняття з реєстраційного обліку та примусового виселення відповідачки ОСОБА_3 з квартири, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуюючись ст.ст. 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), її доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та мають бути зняті з реєстраційного обліку.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати: 496 гривень 20 копійок судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено та підписано 29 травня 2023 року.

Головуючий суддя Л.О.Бистрова