ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/49/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на частку майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на частку автомобілю.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 27 квітня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 відділом ДРАЦС по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис за № 188. В подальшому, 28 вересня 2018 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду шлюб між ними був розірваний. Під час шлюбу та сумісного проживання ними за спільні кошти 16 листопада 2016 року був придбаний автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був оформлений на ОСОБА_1 .

Після розірвання шлюбу вищезазначений автомобіль залишився у відповідача в користуванні. 13 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_1 продав спірний автомобіль своїй рідній сестрі ОСОБА_3 за 162 200,00 грн. за договором купівлі-продажу, укладеним в Мелітопольському територіальному сервісному центрі МВС 2343 РСЦ МВС в Запорізької області. Вказує, що зазначений договір відповідачами був укладений з метою приховати від поділу спільне майно, придбане за час шлюбу. При цьому, відповідачка ОСОБА_3 знала про те, що автомобіль був придбаний нею та її чоловіком в період шлюбу за спільні кошти, а позивач не давала згоди на його відчуження. Тому договір купівлі-продажу спірного автомобіля є фіктивним і не передбачав настання правових наслідків, оскільки відповідач ОСОБА_1 не припиняв користування спірним автомобілем і після укладення договору купівлі-продажу.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 2343/2017/664703 від 13 жовтня 2017 року та визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) НОМЕР_1 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 2343/2017/664703 від 13 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частину автомобіля марки Chevrolet, модель Lacetti, 2008 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1962 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати, та постановити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами скарги відповідача є те, що суд не з`ясував дійсних обставин купівлі-продажу автомобілю, а саме, не перевірив його доводів, що спірний автомобіль придбано за його особисті кошти, які він взяв в позику у сестри ОСОБА_3 , а згодом самотужки повернув їй. Також вважає безпідставними висновки суду в тій частині, що відповідачі діяли недобросовісно, до яких суд прийшов лише у зв`язку із тим, що вони є рідними братом і сестрою, а ОСОБА_3 при цьому, на думку суду, достовірно знала про те, що автомобіль є спільним майном подружжя та що її брат укладає договір, не отримавши згоди позивача ОСОБА_2 , що не відповідає дійсності. Апелянт вказує, що згоду позивач на продаж автомобілю не надавала і не мала надавати, оскільки автомобіль є його одноосібною приватною власністю як придбаний за його особисті кошти, до яких позивач не має жодного відношення.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 24 грудня 2021 року відкрито провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 16 березня 2022 року.

Копію апеляційної скарги отримано позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , а також усіма учасниками справи отримані судові повістки.

Відзивів на апеляційну скаргу вказаними учасниками справи не надано.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на теперішній час триває.

Справа 16 березня 2022 року у зв`язку із зазначеними обставинами не розглядалась,

слухання було відкладено на 30 березня 2022р., але розгляд також не відбувся у зв`язку з небезпекою для суддів, працівників суду та учасників справи. Слухання справи відкладе-

но на 27.04.2022р. Але 27.04.2022р. розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді-доповідача Маловічко С.В. на лікарняному та учасників справи на окупованій території.

З 27.04.2022р. справа до розгляду не призначалась, оскільки учасники справи зареєстровані на тимчасово окупованій території.

В подальшому апеляційним судом з`ясовувалось місце перебування учасників справи та встановлено наступне: відповідач ОСОБА_1 переїхав до м. Києва, позивачка ОСОБА_2 переїхала до м. Запоріжжя.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2023 року здійснено запити щодо місця перебування відповідача ОСОБА_3 .

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10 квітня 2023р., гр. України ОСОБА_3 в період з 24.02.2022 по 03.04.2023р. державний кордон не перетинала.

Згідно відповіді Міністерства соціальної політики України від 07.04.2023р., гр. України ОСОБА_3 не значиться в ЄІБД ВПО як внутрішньо переміщена особа. Тобто остання на теперішній час продовжує перебувати на окупованій території Запорізької області - у смт. Приазовське (ці відомості про сестру в подальшому підтвердив ОСОБА_1 ).

Тому поновлено розгляд цієї справи та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2023 року справу за даною апеляційною скаргою призначено до розгляду в судовому засіданні на 24 травня 2023 року.

ОСОБА_3 не повідомила суду ані своєї електронної адреси, ані іншої адреси, відмінної від місця реєстрації в смт. Приазовське Запорізької області, що є окупованою територією, тому її повідомлення про розгляд справи в судовому засіданні 24.05.2023р. відбулось шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Запорізького апеляційного суду.

В судове засідання апеляційного суду 24 травня 2023 року з`явились позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , які надали свої пояснення в ході апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, а також з урахуванням встановлених нових обставин із виходом за межі апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що відділом ДРАЦС по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області складено актовий запис № 188 (а.с.12).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2018 року по справі № 320/4344/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.13).

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2343/2016/191814 від 16

листопада 2016 року ОСОБА_1 купив автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2008 року

випуску, колір сірий, шасі (рама) НОМЕР_4 , за ціною 1000 грн. (а.с.14).

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2343/2017/664703 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було здійснено продаж автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , своїй сестрі ОСОБА_3 за ціною 162 200 грн. (а.с.16).

В позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що цей автомобіль є спільним сумісним майном сторін, яке придбано під час зареєстрованого шлюбу, але ОСОБА_4 розпорядився ним без її згоди, продавши своїй сестрі ОСОБА_3 . Тому просила визнати цей договір недійсним та визнати за нею право власності на частку спірного автомобілю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції фактично погодився з доводами позову та зазначив, що автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) НОМЕР_4 , придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та відповідачами не спростовано презумпцію спільності майна, а відтак, вважав наявними підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача ОСОБА_1 про придбання спірного автомобіля за особисті кошти, які були позичені у сестри ОСОБА_3 в сумі 5000 доларів США згідно розписки від 01 вересня 2016 року, оскільки згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2343/2016/191814 від 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 придбав автомобіль за ціною 1000 грн. (а.с.14), що спростовує твердження останнього про придбання автомобіля за 5000 доларів США.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 та укладаючи договір щодо спільного майна договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2343/2017/664703 від 13 жовтня 2017 року, з третьою особою - контрагентом за таким договором ОСОБА_3 , діяли недобросовісно як сторони договору. Зокрема, відповідачка ОСОБА_3 достовірно знала, що спірний автомобіль придбаний подружжям в період шлюбу, і що її брат ОСОБА_1 укладає договір, не отримавши згоди на це другого з подружжя позивачки ОСОБА_2 . За вказаними підставами суд визнав позовом доведеним і обгрунтованим та задовольнив його.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що спірний автомобіль придбано за його особисті кошти, позичені у сестри ОСОБА_3 , а суд безпідставно вважав, що автомобіль згідно з договором купівлі-продажу вартує 1000 грн., а тому не взяв до уваги договір позики та розписку сестри про її повернення, та безпідставно визнав автомобіль спільним сумісним майном подружжя.

Колегія з цього приводу наголошує на наступному.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального корис-

тування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

У пункті 30 цієї постанови Пленуму також зазначено, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що з мотивувальної частини заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2018р. про розірвання шлюбу між сторонами у справі слідує, що суд встановив, що сторони припинили шлюбні відносини з травня 2017р., та ці обставини мають преюдиційне значення для цієї справи про поділ майна подружжя. Тобто у шлюбних відносинах сторони перебували з 27.04.2012р. по травень 2017р.

Спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_1 16.11.2016р., тобто коли сторони у цій справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, в якому ОСОБА_2 вказувала, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, зазначав, що придбав його за позичені у сестри ОСОБА_3 кошти, що підтверджував копією розписки, долученої до відзиву на позов. Про ці ж обставини наразі ОСОБА_1 зазначає в апеляційній скарзі.

Але колегія вважає, що навіть грошові кошти за договором позики, отримані під час шлюбу для придбання речей для сім`ї, є об`єктом права спільної сумісної власності. Крім того, як слідує із запису на зворотній стороні розписки, позичені кошти повернуті ОСОБА_3 24.02.2017р., тобто ще під час шлюбу сторін.

Отже, за приписами ст.ст. 60, 61 СК України презюмується, що спірний автомобіль належить до спірного сумісного майна подружжя ОСОБА_5 , а відповідач ОСОБА_1 в цій справі цю презумпцію належними та достатніми доказами не спростував.

Спірний автомобіль продано ОСОБА_1 сестрі ОСОБА_3 13 жовтня 2017р., тобто коли шлюб між сторонами у справі ще не був розірваний, але шлюбні відносини вже були припинені (травень 2017р.). Та сторони визнають, що таке відчуження відбулось без згоди позивача ОСОБА_2 .

Відтак, права позивача як співвласника майна, є порушеними, а тому підлягають відповідну захисту.

Верховний Суд в своїх постановах вказував, що саме позивачу, який є одним з подружжя, права якого порушено іншим з подружжя шляхом продажу без його згоди спільного сумісного майна, що має цінність, належить визначати спосіб захисту: виборювати право на частку в цьому майні або право на компенсацію вартості цієї частки.

Позивач ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного автомобілю від 13.10.2017р. та визнати за нею право власності на частку автомобілю.

Проте, в ході апеляційного розгляду цієї справи відповідач ОСОБА_1 сповістив, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_3 ще до ухвалення оскаржуваного рішення в цій справі якійсь третій особі, та кому саме і де наразі знаходиться цей автомобіль - йому не відомо, а з ОСОБА_3 немає зв`язку, оскільки остання не виїздила з лютого 2022 року з окупованої території Запорізької області. Позивач ОСОБА_2 не заперечувала цю інформацію.

Зважаючи на вказані обставини, які визнаються сторонами та не підлягають дока-

зуванню, колегія вважає, що позивачем в такому разі обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання недійсним першого правочину купівлі-продажу та визнання за нею права власності на частку спірного автомобілю не призведе до повернення цього автомобілю ані у власність ОСОБА_3 , ані у користування ОСОБА_1 , ані самій позивачці, а отже належного захисту її порушеного права не відбудеться.

У такому разі колегія з урахуванням вимог і доводів апеляційної скарги та з метою захисту порушено права позивача вважає за необхідне відповідно до приписів ч. 4 статті 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, виходячи з таких міркувань.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/7164/19.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного

права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України.

Розглядаючи такий критерій, як ефективність способу захисту, Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.).

З матеріалів цієї справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 вже зверталась в листопаді 2019р. з позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частки спірного автомобілю, який ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 18.12.2019р. у справі № 320/2396/19 (провадження № 2/325/445/2019) залишено без розгляду за її заявою, оскільки з відзиву відповідача вона дізналась, що автомобіль був проданий ним без її згоди, та вважала, що у такому разі слід визнавати недійсним договір купівлі-продажу для можливості поділити майно.

Тож подальша відмова позивачеві у позові в цій справі через неефективний наразі через дії відповідача ОСОБА_3 з подальшого продажу автомобілю спосіб захисту призведе до подальшого триваючого порушення її прав через необхідність ініціювання наступного судового процесу. Колегія, зважаючи на те, що в будь-якому разі автомобіль є неподільним майном, а у склавшійся ситуації слід захистити порушене право позивача ефективним чином, вважає, що таким захистом є стягнення з відповідача на її користь вартості частки спірного автомобілю в порядку поділу спільного майна подружжя, тобто з урахуванням мети, яку переслідує позивач.

Щодо вартості спірного автомобілю, то колегія виходить із такого.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі;

- у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн.;

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість;

- у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18):встановивши, що сторони придбали автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2005 року випуску, під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди іншого подружжя, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, місцевий суд правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій цивільній справі, що наразі переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, але, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, та не з`ясувавши всебічно і повно обставини справи в тій частині, що спірний автомобіль вже повторно перепродано третій особі, яка не є учасником цієї справи, вирішив спір із застосуванням неефективного способу захисту порушеного права позивача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З`ясовуючи питання щодо вартості спірного автомобілю, колегія в порядку ч. 5 статті 12 ЦПК України роз`яснила сторонам, що вони вправі надати такі докази на стадії апеляційного провадження, але позивач та відповідач, які з`явились до апеляційного суду, пояснили, що відповідних клопотань заявляти не мають наміру.

Колегія встановила, що з договору купівлі-продажу від 13.10.2017р. слідує, що ОСОБА_1 продав спірний ТЗ за 162 200 грн.

Але така вартість спірного автомобіля є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу.

Проте, оскільки позивач і відповідач не виявили бажання доводи дійсну вартість автомобіля станом на час розгляду справи апеляційним судом, то колегія встановлювала її шляхом аналізу пропозицій на сайті продажу автомобілів RST за параметрами запиту: «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску.

Встановлено, що вартість такого автомобілю станом на день розгляду цієї справи апеляційним судом має розбіг від мінімальної 116 700 грн. до максимальної 217 900 грн. Тобто в середньому становить приблизно 167 300 грн. У такому разі суд вважає за можливе прийняти за дійсну його вартість саме визначену у договорі купівлі-продажу ціну в сумі 162 200 грн., оскільки вона відповідає цінам, визначеним на сайті продажу автомобілів. Тож вартість частини спірного ТЗ буде дорівнювати 81 100 грн., тобто це і буде визначена апеляційним судом компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 .

З урахуванням вище наведеного, колегія вважає необхідним скасувати оскаржуване рішення суду відповідно до вимог пп. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України із прийняттям

постанови про часткове задоволення позову шляхом застосування ефективного способу захисту прав позивача у спірних правовідносинах. В частині визначеного розміру судових витрат рішення залишити без змін, оскільки вони відповідають розміру задоволених вимог з урахуванням сплати судового збору за заяву про забезпечення позову, яка задоволена судом.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року у цій справі скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання за нею права власності на частку автомобілю та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість частки автомобілю «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) НОМЕР_1 , у суми 81 100 (вісімдесят одна тисяча сто) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін ( щодо судового збору).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 травня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова