Провадження № 22-ц/812/470/23 Головуючий суду першої інстанції Микульшина Г.А.
Провадження 22-ц/812/528/23 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

30 травня 2023 року м. Миколаїв Справа № 489/649/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Доводи позову обґрунтовано тим, що він є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 . Йому на підставі договору дарування від 05 травня 2021 року належить 2/3 частки у праві спільної часткової власності.

Вказаний житловий будинок складається з наступного: житловий будинок літ. А-2, загальною площею 239,5 кв.м, житловою площею 141,8 кв.м.; гараж літ. Б; погріб літ. Бпд; літня кухня літ. В; гараж літ. П; баня літ Р;, ворота № 2,6; огорожа № 4,5,8,10; споруди № 9, замощення I,II.

Він фактично користується наступними приміщеннями в житловому будинку літ А-2, коридор літ 1-1, житлова кімната літ. 1-2, житлова кімната літ. 1-3, житлова кімната літ 1-4, кухня літ. 1-5, ванна літ. 1-6, вбиральня літ 1-7, коридор літ. 3-1, кухня літ. 3-2, ванна літ 3-3, вбиральня літ. 3-4, житлова кімната літ. 3-5, коридор літ. 3-6, житлова кімната літ 3-7, житлова кімната літ.3-8, гараж літ. Б, погріб літ Бпд, гараж літ П, баня літ. Р, ворота № 6, огорожа № 5,10, споруди № 9, замощення II, 2/3 частки огорожі № 8.

Іншим співвласником вказаного житлового будинку була ОСОБА_4 , якій належала 1/3 частки у праві спільної часткової власності, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина. Своє майно покійна заповіла онуку ОСОБА_2 , який зареєстрований та постійно проживає у частині житлового будинку.

З метою вільного розпорядження та користування своїм майном є необхідність у реальному поділі домоволодіння

Усі приміщення відповідають умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, а саме газифіковані, є водопостачання та водовідведення, електрифікація.

Крім того житловий будинок знаходиться на земельній ділянці з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» і повинна перебувати у спільній частковій власності усіх співвласників будинку при оформленні її за правилами, передбаченими ЗК України. В даному випадку, право власності на земельну ділянку не оформлено, вона знаходиться у фактичному користуванні співвласників.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд виділити в натурі ОСОБА_3 2/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що в цілому складатиметься з житлового будинку літ. А-2, загальною площею 239,5 кв.м, житловою площею 141,8 кв.м; гараж літ. Б; погріб літ. Бпд; літня кухня літ. В; гараж літ. П; баня літ. Р; ворота № 2, 6; огорожа № 4, 5, 8,10; споруди № 9, замощення I,II.

Визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 співвласнику ОСОБА_3 у відповідності до 2/3 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з урахуванням місць загального користування проходу та проїзду згідно висновку експерта.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24 березня 2023 року, позов задоволено частково.

Проведено реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_2 з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 125-030 від 02 лютого 2023 року, складеного судовим експертом Лесків С.А., графічно відображеному в додатку № 1 до висновку експерта.

Розділ горищного простору за наданим варіантом поділу частки спірного житлового будинку, виконується співвісне стінам, які розділяють будинок літ. «А-2» на окремі частини, що забезпечує доступ кожного із співвласників до приналежної частини перекриття та покрівлі для можливості його обслуговування і ремонту.

Встановлено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порядок користування земельною ділянкою за адресою за адресою: АДРЕСА_2 , за варіантом № 3 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 125-030 від 02 лютого 2023 року, складеного судовим експертом Лесків С.А., графічно відображеному в додатку № 4 до висновку експерта.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_1 , оскаржив його в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, та посилаючись на те, що в цій частині судом першої інстанції зроблено невірний висновок, просив його змінити у зазначеній частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 є співвласником спірного будинку і його частка сформувалась в результаті укладення правочинів із попереднім співвласником житлового будинку.

Визначаючи порядок користування земельною ділянкою, суд першої інстанції зробив висновок, що земельну ділянку слід поділити між сторонами по первісним долям у праві власності, а тому поділено по . Оскільки земельна ділянка складає 600 кв.м, то на кожного співвласника на думку суду припадає 300 кв.м у користування.

Скаржник не погоджується з зазначеним висновком.

Позивач набув саме 2/3 частки не у зв`язку із збільшенням його частки за рахунок перебудов та добудов, а за рахунок відчуження часток шляхом укладення правочинів між співвласниками. В даному випадку, зміна часток співвласників відбулась в результаті саме добровільної передачі частки на підставі договору дарування, а не в результаті добудови.

Тому позивач вважає, що земельну ділянку слід виділити в користування за першим варіантом судової експертизи, яка хоча і має розходження, однак найменші, враховуючи ідеальний розмір квадратів, що припадає на 2/3 частки позивача, при цьому, за вказаним варіантом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким здійснити поділ житлового будинку, узаконених господарських споруд та будівель, замощення, земельної ділянки згідно свідоцтв про право власності по частці кожному співвласнику майна і користувача земельної ділянки.

Жодного рішення райвиконкому чи міськвиконкому про узаконення господарських споруд в матеріалах справи не містять.

Таким чином, використаний судом вираз «узаконені господарські будови» незаконний і безпідставний.

Передбачених для цього підстав доказів, поданих позивачем, як учасником справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках у справі немає.

Суд дійшов висновку, що закон (стаття 183 ЦК України) та інший правовий акт (постанова Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року № 7, постанова Верховного Суду у складі Другої колегії суддів Другої судової палати КЦС від 19 травня 2021 року, висновок Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року, як джерела права) суперечить статті 41, 8, 9,19, 21-22 Конституції України, але не застосував норми Конституції України, як норми прямої дії, після ухвалення рішення у справі не звернувся до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону, постанов і висновків ВС, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Незважаючи на невідповідність застосованих правових актів (ЦК,ВС) Конституції і міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, норми які мають найвищу і вищу юридичну силу ніж постанови і висновки ВС, які постійно змінюються, суд не застосував норми правових актів вищої юридичної сили: Конституції, статті 6, 10 і 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, частини 3 статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 8, 19 Загальної декларації прав людини.

Суд порушив таку основну засаду (принцип) цивільного судочинства як диспозитивність, оскільки позивач просив здійснити виділ частки у праві спільної часткової власності на будинок, а суд здійснив поділ житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами без належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.

Так в оскаржуваному рішенні суд безпідставно використав на користь позивача такий термін: «надвірні узаконені господарські будови».

При цьому в матеріалах справи є тільки 1 доказ узаконення самовільно побудованого гаража літ. Б переобладнаного з сараю рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 18 січня 1985 року.

Суд не здійснив забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами. У підготовчому судовому засіданні відповідач звернув увагу суду на те, щоб були дотримані, забезпечені, захищені інтереси власника землі, міської громади, але суд першої інстанції на це уваги не звернув.

Суд не відзначив в оскаржуваному рішенні чому саме надав перевагу розміру площі земельної ділянки в 600 кв.м в той час земельна ділянка має площу 635.00 кв.м.

Суд не залучив до участі у справі власника земельної ділянки міськвиконком і не пояснив з яких підстав позивачу виділено 463, 79 кв.м.

Особливостями предмета спору є невизначеність фактичного розміру земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача і відповідача.

Один із варіантів, який запропонував експерт використання земельної ділянки по порядку користування, який склався на час проведення експертизи.

Але позивач, самовільно побудувавши господарські споруди: гараж, погріб, гараж, баня, літня кухня в різних місцях земельної ділянки здійснив самозахват землі на площі 31,2 кв.м. Розрахунок (24,1кв.м + 16,1 кв.м + 19,9 кв.м + 19,2 кв.м + 12 кв.м). До цієї площі треба додати ще площу стежок до цих споруд та змощення II.

Їх розмір суд не встановив, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а справа новому розгляду.

Не погодившись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подав на неї відзив.

У своєму відзиві позивач зазначав, що вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою, безпідставною та просить відмовити в її задоволенні.

29 травня 2023 року через засоби електронного зв`язку на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішень у цивільних справах № 489/1647/23, № 489/1748/23, № 489/1774/23.

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2023 року.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_2 посилався на те, що ним подано до Ленінського районного суду м. Миколаєва три позовні заяви, зокрема, про визнання недійсним договору дарування від 11 червня 1976 року (справа № 489/1647/23); про визнання недійним відомостей в договорі дарування (справа № 489/1748/23); про визнання права власності ( справа № 489/1774/23), за якими відкриті провадження у справах, а у справі № 489/1647/23 закінчене підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті із залученням, як третьої особи позивача у даній справі ОСОБА_3 вже в червні 2023 року.

На його думку, всі три справи пов`язані зі справою, яка переглядається судом апеляційної інстанції, а тому вважає, що рішення у цій справі безпосередньо залежить від вирішення зазначених вище трьох цивільних справ.

До клопотання ОСОБА_2 серед інших документів надав копії ухвал: Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2023 року про відкриття провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсними відомостей в договорі дарування 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 05 травня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (справа № 489/1748/23); Ленінського районного суду м. Миколаєва про відкриття провадження у цивільній справі від 08 травня 2023 року, постановлену за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання права власності (справа № 489/1774/23) та Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2023 року про закриття підготовчого провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Третьої державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання недійсним договору дарування 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного 11 червня 1976 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (справа № 489/1647/23) і призначення справи до розгляду на 26 червня 2023 року.

Заслухавши думку представника позивача, яка заперечувала проти задоволення клопотання, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлене ОСОБА_2 клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі -Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з наведеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

За приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В заявленому клопотанні відповідач виходив з того, що розгляд цієї справи про виділ частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, об`єктивно неможливий до вирішення цивільних справ №№ № 489/1647/23, 489/1748/23, 489/1774/23, в яких заявлено позови про оспорювання договорів дарування та щодо права власності на частку у житловому будинку. Тобто, заявник вважав, що існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення інших справ.

Підстави для зупинення провадження у справі визначено положеннями частини 1 статті 251 ЦПК України, за якими передбачено ряд підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.

Так, зокрема, пунктом 6 частини 1 вищевказаної норми права передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, -до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. В справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності звільнення з роботи позивача. Проте, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, яка переглядається, суд на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України не вказав конкретну іншу справу та обставину, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, у чому саме полягає взаємозв`язок предметів розгляду інших справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. При цьому суди взагалі не аналізували та не встановлювали у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі».

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16.

Матеріали справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Наведені в заявленому клопотанні доводи відповідача, на думку колегія суддів, не свідчать про неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а також неможливість здійснення апеляційним судом перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції відповідно до викладених у ньому висновків.

Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справ №№ 489/1647/23, 489/1748/23 та 489/1774/23, апеляційний суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті справи № 489/649/22.

При цьому, колегія суддів виходячи з аналізу заявленого клопотання зазначає, що відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, як свідчать матеріали справи, що розглядається, предметом спору є вимога співвласника нерухомого майна щодо виділу частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Предметом позовів у справах №№ 489/1647/23, 489/1748/23, 489/1774/23, які розглядає Ленінський районний суд м. Миколаєва, є вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та інших про оспорювання договорів дарування.

Відповідно до статті 367 ЦПК України обов`язком суду апеляційної інстанції є перевірка законності та обґрунтованості прийнятого місцевим судом рішення у справі, тоді як наслідки подальшого визнання недійсним договорів дарування визначені ЦК України.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року в справі № 910/3980/16.

Необхідно зауважити, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/5425/18 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/12694/18.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовими рішеннями у цивільних справах №№ 489/1647/23, 489/1748/23, 489/1774/23 за позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та інших осіб про оспорювання правочинів.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що заявлене клопотання про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 251, частини 2 статті 381 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою до набрання законної сили рішень у цивільних справах № 489/1647/23, № 489/1748/23, № 489/1774/23 відмовити.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст ухвали складено 31 травня 2023 року.