Справа № 464/8849/21 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріної Г.О.
Провадження № 22-ц/811/416/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

розглянувши у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2022 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання,

ВСТАНОВИЛА:

Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 01 листопада 2019 року по 31 жовтня 2021 року за послуги з централізованого опалення в сумі 17 801,18 грн, послуги гарячого водопостачання в сумі 7 317,06 грн, на загальну суму 25 118,24 грн, інфляційні втрати в розмірі 786,48 грн та 3% річних у розмірі 317,68 гривень, покликаючись на неналежне виконання відповідачів зобов`язань.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2022 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2019 року по 31 жовтня 2021 року в сумі 25 118,24 грн, а також інфляційні втрати в розмірі 786,48 грн та 3% річних у розмірі 317,68 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» по 756,67 грн судового збору з кожного.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не встановлено факту проживання, реєстрації ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , а також факту користування ОСОБА_1 нарівні з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (особами які проживають та зареєстровані у житлі) усіма житлово-комунальними послугами, які надаються за адресою АДРЕСА_1 . Наголошує, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - ОСОБА_1 належить 1/2 частки квартира АДРЕСА_2 . З огляду на вище зазначене, відповідач ОСОБА_1 як особа, якій на праві спільної часткової власності належить квартири за адресою АДРЕСА_1 та особа, яка не користується даною квартирою, не користуються нарівні із споживачами ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) усіма житлово - комунальними послугами не несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Зазначає, що суб`єктом правовідносин у сфері надання житлово - комунальних послуг не можуть бути одночасно і власник (співвласник, у нашому випадку ОСОБА_1 ), який не користується об`єктом нерухомого майна і не отримує житлово -комунальні послуг для власних потреб і за згодою власника інша особа (у нашому випадку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово - комунальні послуги для власних потреб. А отже, ОСОБА_1 не є належним відповідачем по справі. З огляду на вищезазначене, судом не дотримано свого обов`язку щодо встановлення належних відповідачів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці) належить квартира АДРЕСА_2 , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 300492878 від 20 лютого 2022 року.

Згідно інформації про реєстрацію місця проживання встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вказаною адресою надаються послуги з централізованого постачання та постачання гарячої води.

Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Права та обов`язки виконавця комунальної послуги та споживача визначені зазначеним вище Законом.

Згідно з ч. 1,3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 639/10591/14-ц.

Встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності (1/2 частка) належить квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, яка виникла у квартирі АДРЕСА_2 , борг відповідачів за період з 01 листопада 2019 року по 31 жовтня 2021 року становить 25 118,24 грн, з яких послуги з централізованого опалення 17 801,18 грн, послуги з гарячого водопостачання 7 317,06 грн, а також інфляційні втрати 786,48 грн та 3% річних 317,68 гривень.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 є співвласником квартири та зобов`язаний брати участь в її утриманні, в останього в силу закону виникає обов`язок щодо сплати вартості наданих послуг з теплопостачання.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов вірного висновку, що не проживання ОСОБА_1 у квартирі, де утворилась заборгованість, не звільняє його від обов`язку нести відповідальність, як співвласника майна, перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Правильність розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до положення ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 07.07.2023

Головуючий

Судді