ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/228/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: подання державного виконавця
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретарів судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Євсюкова Олександра Володимировича на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2021 року, у справі за поданням Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Євсюкова Олександра Володимировича, зацікавлені особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки майна боржника та звернення стягнення на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшло подання державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Євсюкова О.В. про визначення частки майна боржника та звернення стягнення на нерухоме майно в порядку ч. 6 ст. 48 та абзацу 2 ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги подання обґрунтовано тим, що на виконанні органу державної виконавчої служби знаходиться виконавче провадження №57270217 з виконання виконавчого листа №643/16822/13-ц, 2/643/3867/14, виданого 30.11.2015 Московським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 160000,00 доларів США, що згідно курсу долара США до гривні України, встановленого Національним банком України на 01.12.2014 року, становить 2416552, 20 грн.

20.09.2018 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного ТУ юстиції у Харківській області Немченко Д. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено. ОСОБА_1 виклики не отримує та до відділу державної виконавчої служби не з`являвся. Державним виконавцем виявлено нерухоме майно, яке належить боржнику на праві спільної сумісної власності, яке не зареєстровано в установленому законом порядку. Зокрема в період з 25.12.1995 року по 14.02.2012 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , якій на праві власності належить нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_1 . На зазначену квартиру за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на підставі договору купівлі-продажу №1560 від 28.12.2005 року (реєстраційний номер 659097) та свідоцтва про право власності б/н від 05.03.2009 року, виданого Дзержинською районною в м. Харкові радою V скликання. Отже, квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 під час перебування нею у шлюбі з ОСОБА_1 . Оскільки право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям за час шлюбу презюмується, то квартира за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а отже боржнику ОСОБА_1 належить 1/2 частина зазначеної квартири. Просить суд подання задовольнити, визначити частку у майні, що належить боржнику ОСОБА_1 як 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; звернути стягнення на належну боржнику ОСОБА_1 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У письмових поясненнях зацікавлена особа - боржник ОСОБА_1 наголосив, що ОСОБА_2 - його колишня дружина, з якою вони припинили шлюбні стосунки ще у 2004 році, оскільки у нього була інша родина та у 2008 році народилася дитина - ОСОБА_5 . З 2004 року сім`я розпалася, розлучились вони у 2012 році за домовленістю. Наприкінці 2005 року ОСОБА_1 придбав собі квартиру у м. Белгороді, а ОСОБА_2 придбала декілька кімнат у комунальній квартирі у АДРЕСА_2 , де і жила з сином, брала на це кредит та сплачує його дотепер.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 у письмових поясненнях зазначає, що державний виконавець та ОСОБА_6 безпідставно та не маючи будь-яких доказів намагаються вирішити долю її особистого власного майна на користь особи, яка є стягувачем у виконавчому провадженні, при цьому виконавець не може пояснити, чому саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить боржнику ОСОБА_1 та чим це підтверджується. ОСОБА_2 наголошує, що вона не є стороною виконавчого провадження, та не є боржником, володіє своїм особистим майном на законних підставах. Дійсно, з ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб з 25.12.1992 року, проте у 2004 році вони припинили спілкування та проживання. Шлюб було фактично припинено, між ними встановлено режим окремого проживання з відповідними правовими наслідками, вони не вели спільне господарство, у них не існувало спільного бюджету, вони більше не були однією сім`єю, при цьому вони домовились, що розлучаться офіційно, коли сину виповниться 18 років. Ще у січні 2005 року вони уклали домовленість між собою про режим окремого проживання, та вирішили, що все майно, яке будуть набувати у власність за час окремого проживання буде складати особисту приватну власність та належатиме тому, на ім`я кого воно буде придбане. З січня 2005 року кожен жив своїм особистим життям, у кожного був власний бюджет і вони нічого разом в інтересах сім`ї не придбавали. Наприкінці 2005 року вона набула у власність кімнати в комунальній квартирі по АДРЕСА_2 та для здійснення купівлі цього майна отримала кредит в «ОТП Банку», який сплачує самостійно і по теперішній час. Кредит, отриманий 28.12.2005 року, вона погашає особисто, кошти позичала в борг у ОСОБА_7 , про що свідчать копії розписок та квитанції щодо оплати свого особистого кредиту, який брала у банку. Крім того, на купівлю вищезазначених комунальних кімнат, вона внесла крім кредитних коштів, ще і особистих 52000 доларів США, які 28 грудня 2005 року отримала від ОСОБА_7 також у борг. Виплатити кошти ОСОБА_7 вона не змогла і звернулася до суду про стягнення з неї заборгованості за борговими розписками, що було встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2014 року та стягнуто заборгованість у розмірі 1478960, 78 грн. Кредит ОСОБА_2 продовжує сплачувати особисто і по теперішній час, про що свідчить довідка з банку від 27.11.2020 року. Комунальні кімнати по АДРЕСА_2 та в подальшому (після реконструкції у 2009 році) квартира АДРЕСА_3 є її особистим майном та не є спільним сумісним майном подружжя, хоча в період набуття цього майна формально ОСОБА_2 і перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , але придбала майно за особисті кошти. Крім того, вважає, що виконавче провадження відкрито з порушенням правил підсудності, та державний виконавець приховав від суду той факт, що майно передано в іпотеку Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк» та перебуває у реєстрі іпотек.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2021 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі державний виконавець Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного МУМЮ 9м.Харків) Євсюков О.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального прав просить ухвалу скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким подання державного виконавця задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що кошти надані в кредит від ПАТ «ОТП Банк» так і кошти, надані у позику від ОСОБА_7 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до ч.1 та 2 ст.60 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 ЦК України.

Вважає, що квартира придбана за кошти, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та вважає доведеним, що вчинення нотаріально посвідчених заяв від 20.01.2014 та від 28.12.2015 року боржник ОСОБА_1 зловживав правом на шкоду стягувачу ОСОБА_3 .

Вказує, що нотаріально посвідчена заява від 20.01.2014 року вчинена ОСОБА_1 з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна боржника.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції зазначені суттєві обставини не дослідив, не врахував при ухваленні судового рішення правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17.

Вказує, що письмова домовленість між подружжям не була посвідчена нотаріально, хоча стосувалась нерухомого майна, тому не може бути застосована до спірної квартири.

Розписки та квитанції є неналежним доказом, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, та не підтверджують факт, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 ..

Вказує на суперечливість поведінки боржника, оскільки у 2013 році він звертався до суду з позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання за ним права власності на частину квартири, проте вже у 2014 році подає заяву про залишення позову без розгляду, що порушує принцип добросовісності.

У відзиві представник зацікавленої особи ОСОБА_2 - адвокат Юшко Т.Г. послалась на процесуальні порушення, вчинені апелянтом, та просить скаргу відхили, а провадження у справі закрити з передбачених ст. 362 ЦПК України підстав (а.с. 19 т. 4).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення боргу задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 160000 (сто шістдесят тисяч) доларів США, що згідно курсу долара США до гривні України, встановленого Національним банком України на 01.12.2014 року становить 2416552 (два мільйони чотириста шістнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 20 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено (справа №643/16822/13-ц, головуючий суддя Скотар А.Ю.).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23.02.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року змінено: стягнуто на користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1897 106 грн. 40 коп. (один мільйон вісімсот дев`яносто сім грн. 40 коп.), стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 519 445 грн. 80 коп. (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч чотириста сорок п`ять грн. 80 коп.), вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року скасовано, рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року залишено в силі.

На підставі частини 1 статті 431 ЦПК України, на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2014 року судом 30.11.2015 року видано виконавчий лист, строк пред`явлення якого до 23.07.2016 року (Т. 1, а.с. 9-10).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2018 року заяву ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про стягнення боргу задоволено: поновлено ОСОБА_3 пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа №643/16822/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 160000 (сто шістдесят тисяч) доларів США, що становить згідно курсу долара США до гривні України, встановленого Національним банком України на 01.12.2014 року 2416552 (два мільйони чотириста шістнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 20 коп., поновлено ОСОБА_3 пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа №643/16822/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 4005 (чотири тисячі п`ять) грн. 20 коп. (Т. 1, а.с. 11-13).

20.09.2018 року стягувач ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №643/16822/13-ц, 2/643/3867/14, виданого Московським районним судом м. Харкова 30.11.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 160000,00 доларів США, що згідно курсу долара США до гривні України, встановленого Національним банком України на 01.12.2014 року становить 2416552, 20 грн. (Т. 1, а.с. 8).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Немченка Д. О. від 20.09.2018 року відкрито виконавче провадження №57270217 з примусового виконання виконавчого листа №643/16822/13-ц, 2/643/3867/14, виданого Московським районним судом м. Харкова 30.11.2015 року (Т. 1, а.с. 16-17).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Немченка Д. О. від 24.09.2018 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , що підтверджується копією вказаної постанови, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №57006751 від 24.09.2018 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.09.2018 року за №139010833 (Т. 1, а.с. 23-29).

Із відповідей вбачається АТ «Східно-Український банк «Грант», АТ АКБ «АРКАДА», ПАТ «Промінвест», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ПАТ «Мегабанк», ПАТ «АБ «Радабанк», АТ «Скайбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Юнекс банк», АТ «Таскомбанк», АТ «Кристалбанк», АТ «ПроКредит Банк», ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», ПАТ «Оксі банк», ПАТ «КБ «Глобус», ПАТ «Банк «Український капітал», ПАТ «Перший український міжнародний банк», АТ «Південний», АТ «Полтава-банк», АКБ «Індустріалбанк», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «Ідея банк», АТ «Банк Альянс», АТ «Український банк реконструкції та розвитку», АТ «Банк Форвард», ПАТ «Кредобанк», АТ «Банк кредит Дніпро», АТ «Метабанк», АБ «Укргазбанк», АТ «Перший інвестиційний банк», АТ «ВТБ Банк», ПАТ «КБ «Акордбанк», ПАТ «Креді Агріколь Банк», АТ «Правекс Банк», АТ «Піреус банк МКБ», АТ «УкрСиббанк», ПАТ «А-банк», АТ «Альфа-Банк» у боржника ОСОБА_1 відсутні відкриті рахунки у вказаних установах.

Водночас у АТ «Сбербанк», АК КБ «Приватбанк», ПАТ «Універсал банк» на ім`я ОСОБА_1 наявні відкриті рахунки, перед АТ «Укрсоцбанк» у ОСОБА_1 станом на 18.10.2018 року наявна заборгованість коштів у розмірі 54919, 11 грн. Також боржник має рахунок у АТ «ОТП Банк», залишок коштів на якому складає 33, 48 доларів США та гривневий рахунок, на якому позитивний залишок відсутній.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Немченка Д. О. від 06.11.2018 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на усіх рахунках, відкритих боржником ОСОБА_1 у АТ «Сбербанк», АК КБ «Приватбанк», АТ «Укрсоцбанк», АТ «ОТП Банк», ПАТ «Універсал банк» (Т. 1, а.с. 98-99).

Відповідно до акту державного виконавця Нелюби М. А. від 04.01.2019 року, виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_4 , боржника та його майна не виявлено; зі слів коменданта гуртожитка ОСОБА_10 , ОСОБА_1 у гуртожитку фактично не з`являється та фактично не проживає (Т. 1, а.с. 123).

Згідно листа КП «Харківспецбуд» від 22.01.2019 року за вих. №102/0/24419, ОСОБА_1 був зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_4 з 03.08.1990 року по 19.02.2014 року, а 19.02.2014 року знятий з реєстрації згідно рішення суду Московського району, справа №2-6770/11 від 31.05.2012 року без відмітки в паспорті. ОСОБА_1 в гуртожитку фактично не мешкає (Т. 1, а.с. 127).

Відповідно до акту державного виконавця Нелюби М. А. від 13.02.2019 року, виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_5 , встановити боржника та його майно не виявилось можливим, оскільки на стук у двері ніхто не відреагував. Зі слів сусідки, мешканки квартири АДРЕСА_6 , встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не мешкає, періодично навідується до онука, який є його сином; майна, належного боржнику, у квартирі АДРЕСА_6 немає, про адресу проживання ОСОБА_1 їй невідомо (Т. 1, а.с. 131).

Матеріали справи містять заяву боржника ОСОБА_1 від 12.03.2019 року, адресовану начальнику Шевченківського ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області, з якої вбачається, що у останнього відсутні кошти, необхідні для повернення боргу та він розуміє, що кошти необхідно повернути (Т. 1, а.с. 135-136).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.10.2019 року подання державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Євсюкова Олександра Володимировича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа громадянина України для виїзду за кордон до повного виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду по справі №643/16822/13-ц від 17.12.2014 року (справа №638/15191/19, головуючий суддя Хайкін В. М.).

Із листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26.11.2019 року за вих. №0.184-18966/0/18-19-вих. слідує, що 25.11.2019 року відомості про наведене судове рішення введено до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України (Т. 1, а.с. 141).

Згідно листа Головного управління ДПС у Харківській області від 11.08.2020 року за вих. №16522/9/20-40-57-13-11, ОСОБА_1 з 27.07.2020 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування, станом на 11.08.2020 року звітність про отримані доходи від підприємницької діяльності не надано. Відповідно до відомостей з центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПС України інформація про доходи ОСОБА_1 за період з 01.07.2018 року по 31.03.2020 року відсутня. Податкова звітність, розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №1-ДФ), по ТОВ «БУДМАШ-2008» (35699479) та ДПНТЦ «ЕКСПЛОВЕЛД» (30361047) за період з 20.09.2018 по теперішній час не надавались (Т. 1, а.с. 150).

Також встановлено, що боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.12.1992 року до 14.02.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.11.2018 року за №146274876, встановлено, що власником об`єкта нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер б/н, виданий 05.03.2009 року, видавник Дзержинська районна в м. Харкові рада V скликання, форма власності: приватна, розмір частки 1 (Т. 1, а.с. 102-108).

У інформаційній довідці також наявні: 1) запис про іпотеку 15296319, дата, час державної реєстрації: 04.01.2006 року 09:56:32, підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки, серія та номер: реєстр №1564, виданий 28.12.2005, видавник ОСОБА_11 , додатковий договір №1 до договору іпотеки, серія та номер: 1066, виданий 07.07.2016 року, видавник приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бінус О. О., відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 28.12.2028, розмір основного зобов`язання: 1051675, 25 гривень, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору ML-702/005/2005, серія та номер 2, виданий 07.07.2016 року, видавник: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», відомості про суб`єктів: боржник ОСОБА_2 , іпотекодержатель: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», опис предмета іпотеки: квартира АДРЕСА_3 ; 2) запис про обтяження 15295618, дата, час державної реєстрації: 28.12.2005 року 19:50:08, підстава виникнення обтяження: договір іпотеки, серія та номер: реєстр №1564, виданий 28.12.2005, видавник ОСОБА_11 , забор. 1565, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30364284 від 07.07.2016 16:04:41, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бінус О. О., вид обтяження: заборона на нерухоме майно, відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються ОСОБА_2 , опис предмета обтяження: квартира АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця Євсюкова О.В. про визначення частки майна боржника у майні.

Суд першої інстанції виходив з того, що між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує письмова домовленість від 14.01.2005 року, які між собою дійшли згоди про те, що шлюб між ними з 2004 року припинився та носить суто формальний характер, оскільки небажання проживати разом зумовлюються важливими обставинами для подружжя. Також вони домовилися між собою, що майно, набуте дружиною та чоловіком, з моменту підписання цієї домовленості між ними, не вважається набутим у шлюбі, та є роздільною власністю подружжя та особистим майном на ім`я кого воно зареєстровано та набуте за власні кошти. Після укладання цієї домовленості між ними вони дійшли згоди та виражають своє волевиявлення, що з січня 2005 року вони не укладають будь-яких угод в інтересах сім`ї, кожен з них діє на свій власний розсуд та несе самостійно всю відповідальність.

Зазначено, що майно, з якого державний виконавець просить виділити частину ОСОБА_1 зареєстроване на дружину ОСОБА_2 яка належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами довела, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, та що вказане майно є її особистою приватною власністю, адже придбано за її особисті кошти, а тому частка боржника в даному майні відсутня.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія не погоджується з процесуальним порядком, в якому розглядалося питання визначення частки спільного майна подружжя для звернення на нього стягнення.

Так, підставою звернення державного виконавця Євсюкова О.В. до суду із цим поданням стало те, що за його переконанням для виконання рішення суду є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника ОСОБА_1 , яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно за доводами державного виконавця є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, частку боржника в цьому майні не визначено.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Разом з тим, звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності передбачено статтею 366 цього Кодексу:

1. Кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

2. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

У контексті вказаних норм Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець діє в інтересах кредитора, тому за змістом вказаної норми ст. 366 ЦК України він також має звертатися до суду з цією метою у формі позовної заяви. При цьому позовний порядок передбачає можливість залучити до розгляду справи в якості відповідачів співвласників спірного майна - та на боці позивача - відповідного стягувача, які мають процесуальні права про надання відповідних доказів стосовно предмету позову, внаслідок чого суд на відміну від розгляду справи лише в межах подання - має більше процесуальних можливостей досягнути основної мети цивільного судочинства, яка зазначена у ст. 2 ЦК України та гарантована ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод.

До аналогічних висновків дійшов касаційний суд, на які суд апеляційної інстанції покликається відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. В цій частині покликання на згадану правову позицію касаційного суду представника зацікавленої особи ОСОБА_2 - адвоката Юшко Т.Г. знайшли своє підтвердження.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21, зазначено, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. В такій процесуальній Велика Палати Верховного Суду відповідну ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2019 року про часткове задоволення подання державного виконавця про визначення частки у спільному майні подружжя та постанову Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, якою було залишено без задоволення апеляційну скаргу та залишено без змін вказану ухвалу суду першої інстанції - були скасовані в частині визначення 1/2 частки у майні боржника, подання державного виконавця в цій частині залишено без розгляду.

При цьому у п.п. 55-58, 60, 63, 67-69, 75, 82, 96 згаданої постанови касаційний суд навів наступні правові висновки, які суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору - див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені - див. пункти 74 - 75 цієї постанови).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою ….., не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

Державний виконавець Євсюков О.В. звернувся до суду для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким, на думку заявника, боржник володіє спільно з іншою особою - ОСОБА_2 .. Водночас остання заперечує належність майна на праві спільної сумісної власності їй і боржнику, вважає себе єдиною власницею спірного майна.

Отже, у цій справі наявний спір про право, який з урахуванням вищевказаного обґрунтування у даному випадку має вирішуватися в позовному провадженні, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Відтак, питання про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, має розглядатися за правилами позовного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Апеляційний суд роз`яснює заявнику - державному виконавцю, що він з урахуванням вищевказаних правових висновків має повноваження подати позов на загальних підставах

Враховуючи викладене, ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2021 року підлягає скасуванню із залишенням подання Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Євсюкова Олександра Володимировича без розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Євсюкова Олександра Володимировича задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2021 року скасувати.

Подання Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Євсюкова Олександра Володимировича про визначення частки майна боржника та звернення стягнення на нерухоме майно - залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 червня 2023 року.

Головуючий - В.Б. Яцина.

Судді - Ю.М. Мальований.

О.Ю. Тичкова.