05.07.2023 Справа № 363/1385/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Строкан В.О.,

представника відповідача адвоката Швачки В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Вишгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи. Процесуальні дії у справі.

14 березня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача адвоката Василівської І.Ю., надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором.

Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників провадження та призначено до розгляду на 10:00 10 травня 2023 року.

У призначене судове засідання з`явилася представник відповідача адвокат Швачка В.Ю. Позивач та/або його представник не з`явилися, при цьому від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказів, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторони позивача, представник відповідача вважала за можливе розпочати розгляд справи, повідомивши суд про подання нею 10 травня 2023 року відзиву на позовну заяву та його надсилання позивачу. У відзиві одночасно заявлено клопотання про визнання поважними причини пропуску строку для його подання.

Враховуючи наявність відзиву та встановивши у судовому засіданні відсутність підстав вважати, що його подано з пропуском строку, встановленого ухвалою суду від

20 березня 2023 року, за відсутності у суду доказів отримання відповідачем судової кореспонденції, а саме копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, у судовому засіданні прийнято відзив на позовну заяву та з метою забезпечення права позивача подати на нього відповідь, у судовому засіданні оголошено перерву до 15:30 4 липня 2023 року, про що повідомлено позивача та його представника.

У судове засідання, призначене на 4 липня 2023 року з`явилася представник відповідача. Позивач та/або його представник не з`явилися, причини неявки не повідомили, при цьому, конверт із судовою повіткою, надісланий на адресу представника позивача, повернувся до суду без вручення адресату з причин «адресат відсутній за вказаною адресою».

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторони позивача, з урахуванням повідомленої представником відповідача інформації згідно відстеження за номером відправлення на сайті «Укрпошти» про отримання позивачем відзиву на позовну заяву 11 травня 2023 року, при цьому правом подати відповідь на відзив не скористався, поважності причин неявки суду не повідомили, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності сторони позивача.

У судовому засіданні, оголосивши позовну заяву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріли справи та з`ясувавши відсутність у представника відповідача додаткових пояснень чи заяв після досліджених доказів у справі, без проведення судових дебатів у порядку, встановленому частиною восьмою статті 279 ЦПК України, суд видалився до нарадчої кімнати, з якої повернувшись 5 липня 2023 року, проголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Обґрунтування позову.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 травня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір

№ 40/73 А/БГ на охорону прибудинкової території (житлового комплексу «Борисо-Глібський»: АДРЕСА_1 ).

Відповідно до пункту 3.1. Договору вартість послуг охорони складає 400,00 грн на місяць, а відповідно до пункту 3.2. Договору оплата за надані послуги здійснюється шляхом передоплати до 10-го числа кожного місяця.

Відповідно до пункту 7.8. Договору відповідач зобов`язаний вчасно сплачувати за надані послуги охорони.

Станом на 28 лютого 2022 року за Договором обліковується заборгованість за надані послуги в розмірі 3 651, 60 грн.

26 серпня 2022 року позивачем на адресу відповідача була надіслана письмова претензія про оплату заборгованості. Станом на 28 лютого 2023 року, жодної відповіді позивачем від відповідача не отримано, а зазначена заборгованість за надані послуги не погашена, внаслідок чого позивач вимушений з вимогою про її стягнення звернутися до суду.

Крім цього, у позовній заяві зазначено, що позивач, на підставі статті 549 ЦК України, має право вимагати сплату неустойки (штраф, пеня) за період з 1 березня 2022 року по

31 січня 2023 року у розмірі 1538,43 грн, а також, згідно статті 625 ЦК України, витрати від інфляції у розмірі 876,04 грн та 3% річних у розмірі 109,00 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 6175,07 грн, що складається з 3651,60 грн (сума основного боргу) + 1538,43 грн (сума пені) + 109,00 грн (сума 3% річних) + 876,04 грн (витрати від інфляції), а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16000, 00 грн.

Щодо правової позиції відповідача.

Під час розгляду справи, представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючи на позицію викладену у відзиву на позовну заяву, додатково зазначивши про погашення суми заборгованості за договором, одразу після отримання від позивача проекту позовної заяви, у зв`язку з чим просила закрити провадження у цій частині з підстав відсутності предмету позову, а щодо нарахування пені, 3% річних, інфляції заперечувала, посилаючись на умови договору, наявність форс-мажорних обставин та лист ТПП України. Також заперечувала щодо заявленої суми витрат на правову допомогу у розмірі

16000 гривень.

Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відзиві на позовну заяву, не заперечуючи факту укладання договору між позивачем і відповідачем, зазначено, що у 2021 році будинок ще був на стадії добудови і не був придатний для проживання, тому відповідач не проживала за вказаною адресою, а право власності на квартиру АДРЕСА_2 відповідач набула лише 03 червня 2021 року. Фактично, відповідач проживала за адресою: АДРЕСА_3 , яку було зазначено у договорі. За вказаною адресою відповідач не отримувала від позивача вимоги про сплату заборгованості, оскільки у березні 2022 року, у зв`язку із збройною агресією російської федерації та введенням активних бойових дій у Вишгородському районі, відповідач була вимушена разом з членами сім`ї виїхати до смт. Віньківці Хмельницької області, де перебуває і до сьогоднішнього дня, як внутрішньо переміщена особа. Також зазначає, що до позову не додано копій квитанцій, які повинні були надатися позивачем відповідачу для оплати. 28 березня 2023 року на номер телефону чоловіка відповідача - ОСОБА_3 надійшов проект позовної заяви та 29 березня 2023 року основна сума боргу була сплачена відповідачем повністю шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. Оскільки, на даний момент відповідачем суму основного боргу по договору сплачено в повному обсязі предмет спору в цій частині відсутній.

Щодо нарахування штрафних санкцій, у відзиві зазначено, що умовами договору не передбачено виду таких санкцій, зокрема пені за порушення строків виконання зобов`язання та не визначено її розміру, який було погоджено сторонами договору. З урахуванням пункту 8.3 Договору, частини першої статті 617 ЦК України, листа ТПП України від 28 лютого

2022 року №2024/02.0-7.1, відповідач заперечує щодо нарахування за період з 1 березня

2022 року по 28 лютого 2023 року 3% річних та втрат від інфляції.

Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 16000 гривень, зазначено про їх невідповідність критеріями співмірності та пропорційності, розумності, реальності, обґрунтованості та спрямовані на неправомірне збагачення позивача за рахунок відповідача, оскільки сума позову складає 6175,07 грн, у той час як розмір заявленої правової допомоги 16000,00 грн., що майже в три рази перевищує ціну позову, а визначення розміру позовних вимог не потребує складних розрахунків, крім того, у вільному доступі наявні онлайн-калькулятори, які дозволяють зробити відповідні розрахунки.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що 28 травня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець) та ОСОБА_2 , що є власником квартири АДРЕСА_2 (Замовник), укладено Договір №40/73а/БГА про надання охоронних послуг (а.с. 21).

Відповідно до пункту 1.1 Договору об`єкт територія житлового комплексу «Борисо-Глібський». Адреса: АДРЕСА_4 .

Предмет Договору передбачено розділом 2 Договору, та відповідно до пункту 2.1. Договору Виконавець зобов`язується надати, а Замовник зобов`язується прийняти послуги охорони прибудинкової території.

Згідно пункту 3.1 Договору, вартість послуг охорони складає 400,00 грн на місяць.

Оплата здійснюється шляхом передплати послуг до 10 числа кожного місяця

(пункт 3.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.5 Договору Замовник несе обов`язок самостійно сплачувати за послуги охорони на підставі умов цього Договору. Документи щодо сплати послуг доставляються у поштову скриньку у вигляді квитанцій. Акти про виконання послуг не підписуються.

Права виконавця передбачено у розділі 4 Договору, зокрема: надавати послуги охорони та отримувати за послуги оплату, визначену пунктом 3.1. цього Договору

(пункт 4.1 Договору); звернутися до суду за відшкодуванням боргів із сплати послуг охорони з боку Замовника (пункт 4.5 Договору).

Відповідно до пунктів 7.8, 7.9 Договору Замовник зобов`язаний вчасно сплачувати за надані послуги Виконавцю та дотримуватись положень цього Договору.

Замовник несе відповідальність за недотримання положень цього Договору, при цьому, згідно із пунктом 8.3 Договору сторони не несуть відповідальності за цим Договором, якщо завдана шкода сталася не з їх вини, або була наслідком непередбачуваних обставин; форм-мажорних обставин, таких як: війна, стихійні лиха, страйки, масові порушення громадського порядку, пожежа та ін., що підтверджується довідкою Торгово-промислової палати України.

Згідно із пунктами 9.1 та 9.2 Договору, послуги охорони, зазначені в цьому Договорі, починають надаватися з 28 травня 2021 року. Договір діє протягом 12 (дванадцяти) місяців та буде пролонгований на такий самий строк, якщо жодна із сторін не виявить бажання розірвати цей Договір повідомивши письмово за 30 календарних днів.

Пунктом 9.4 Договору передбачено, що Договір може бути розірвано достроково на вимогу Виконавця в односторонньому порядку, якщо Замовник не сплачує за послуги охорони протягом одного місяця. Виконавець надсилає письмове повідомлення про таке розірвання. Грошові зобов`язання, що залишаються як борг за минулий період і до моменту розірвання Договору підлягають виконанню в повному обсязі. У випадку несплати грошових зобов`язань Замовником, Виконавець має право звернутися до суду за відшкодуванням такого боргу.

В разі несплати Замовником за послуги охорони, Виконавець знімає з себе відповідальність та обов`язки, частково або в повному обсязі припиняє надання послуг за Договором (пункт 9.6 Договору).

Спори за цим Договором, які можуть виникати під час дії Договору, вирішуються шляхом переговорів (пункт 10.2 Договору).

ФОТ ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з претензією від 26 серпня

2022 року, зазначивши, що станом на 28 лютого 2022 року за Договором обліковується заборгованість за надані послуги в розмірі 3 651,60 грн, та уразі невиконання цієї вимоги, він буде змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості та суми штрафних санкцій, а також віднесенням усіх витрат пов`язаних з поданням позовної заяви. До претензії додано Акт звірки від 28 лютого 2022 року. Претензію надіслано за фактичним місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 , яку було зазначено у Договорі (а.с. 25-27).

Згідно долучених до відзиву доказів, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , належить на прав приватної власності відповідачу ОСОБА_2 з 3 червня 2021 року на підставі договору про спільну дольову (пайову) участь у будівництві багатоквартирного будинку (а.с. 56).

Як убачається із довідки від 4 квітня 2023 року №6802-, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 67).

Згідно платіжної інструкції від 29 березня 2023 року ОСОБА_2 перерахувала ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 3651,60 гривень за охорону прибудинкової території

(а.с. 57).

Листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року

№2024/02.0-7.1 засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с. 62).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частина перша статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина перша статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Спір між сторонами виник з договірних правовідносин в частині невиконання відповідачем умов Договору на охорону прибудинкової території щодо сплати щомісячних платежів за надані послуги, у зв`язку з чим також позивачем нараховано штрафні санкції.

Так, статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто (частина перша статті 528).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від виконання і вимагати відшкодування збитків.

Положеннями статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (статті 617 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Так, судом встановлено та сторонами у справі не заперечується факт того, що між позивачем та відповідачем укладений договір від 28 травня 2021 року № 40/73а/БГА на охорону прибудинкової території, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу послуги охорони прибудинкової території, а відповідач зобов`язалась прийняти надані позивачем послуги і сплатити за них на умовах договору у визначеній сумі, порядку та у встановлений договором строк.

Також судом встановлено, що відповідач, з дати укладання вказаного договору, а саме з 28 травня 2021 року не здійснювала оплату наданих позивачем послуг, а здійснила її лише 29 березня 2023 року, після відкриття провадження у справі, не навівши належного обґрунтування несвоєчасного внесення щомісячної плати у розмірі встановленому договором з дати його укладання. Водночас аргументи щодо перебування будинку та квартири у стані непридатному для проживання, оформлення права власності відповідача на квартиру пізніше дати укладання договору та неотримання нею квитанцій суд не бере до уваги, враховуючи умови договору та загальні положення щодо зобов`язання, передбачені нормами ЦК України.

Зважаючи на те, що основну суму заборгованості за Договором від 28 травня

2021 року № 40/73а/БГА на охорону прибудинкової території відповідачем сплачено під час перебування справи у провадженні суду, у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 109,00 гривень за період з 1 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року, пені у розмірі 1538,43 гривні за період з 1 березня 2022 року по 31 січня 2023 року, втрат від інфляції у розмірі

876,04 гривень за період березень 2022 року по лютий 2023 рік, слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина перша, друга статті 551 ЦК України).

Враховуючи зазначене, а також аналізуючи умови Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, розмір пені у договорі сторонами не погоджувався, у позові відсутнє будь-яке обґрунтування щодо вказаної вимоги, а отже відсутні підстави для стягнення пені.

Так, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи загальні положення щодо наслідків невиконання відповідачем умов договору, які як встановлено судом мали місце, з відповідача підлягають стягнення

3% річних та втрати від інфляції на підставі статті 625 ЦК України, незважаючи, що

пунктом 8 Договору не передбачений вид відповідальності замовника за недотримання положень цього Договору, як проте зазначає представник відповідача.

Нарахування 3 % річних та втрат від інфляції входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Так, пунктом 8.3 договору Сторони не несуть відповідальності за цим Договором, якщо завдана шкода сталася не з їх вини, або була наслідком непередбачуваних обставин; форм-мажорних обставин, таких як: війна, стихійні лиха, страйки, масові порушення громадського порядку, пожежа та ін., що підтверджується довідкою Торгово-промислової палати України.

Відповідачем надано лист Торгово-Промислової палати України від 28 лютого

2022 року № 2024/02.0-7.1, де вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

Посилання сторони відповідача на наявність форс-мажорних обставин, які стали причиною для невиконання зобов`язань та відсутність підстав для нарахування 3% річних та втрат від інфляції, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Так, згідно із частинами першою-третьою статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту. Торгово-промислова палата України відповідно до цього Законута свого Статуту здійснює представницькі функції як в Україні, так і за її межами, об`єднує торгово-промислові палати та координує їх діяльність. Торгово-промислова палата України: відкриває свої представництва та філії в інших країнах, а також засновує разом із зарубіжними партнерськими організаціями як в Україні, так і за її межами змішані торгово-промислові палати, ділові ради та інші спільні організації; засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб`єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників); веде недержавний реєстр українських підприємців за їх згодою, фінансовий стан яких свідчить про їх надійність як партнерів у підприємницькій діяльності в Україні та за її межами. Порядок ведення зазначеного реєстру визначається Торгово-промисловою палатою України.

Стаття 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачає, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Для доказування настання форс-мажорної обставини необхідно отримати сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Таким чином, установлення форс-мажорних обставин проводиться в кожному конкретному випадку індивідуально по окремому зобов`язанню.

Сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не є підставою для беззаперечної видачі підтверджуючого сертифікату.

Для того, щоб отримати сертифікат Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) слід довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Тягар доказування настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) покладений на заявника. Та заявник несе відповідальність за повне та належне оформлення заяви, достовірність викладених фактів, наданих документів, даних та доказів.

Тобто для отримання сертифікату Торгово-промислової палати повинен бути причинно-наслідковий зв`язок між обставинами непереборної сили та неможливістю виконати конкретні зобов`язання. Процедура розгляду заяви передбачена регламентом Торгово-промислової палати.

Адже сам по собі факт виникнення певної форс-мажорної обставини не звільняє від виконання зобов`язань.

Саме заявник у заяві до Торгово-промислової палати повинен доводити причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами непереборної сили.

До відзиву відповідача не додано доказів та у судовому засіданні її представником не зазначалося, що відповідач звертався до Торгово-промислової палати з відповідною заявою, тим більше, що вона попереджала позивача про неможливість виконання умов договору про надання послуг, зміну місця проживання.

У зв`язку із зазначеним вище, суд не може прийняти в якості належного та допустимого доказу наявності форс-мажорних обставин лише посилання на лист ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, враховуючи ту обставину, що для доказування настання форс-мажорної обставини необхідно отримати сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 серпня 2022 року у справі № 908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Відповідно до Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) фінансова та економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти до національної валюти, недодержання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо.

Проте, не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів. При цьому боржником не доведений причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, який остання не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Порушення відповідачем строку сплати грошових коштів за надані позивачем послуги, що встановлені договором, є підставою для нарахування платежів, передбачених статтею 625 ЦК України, а відсутність виду відповідальності у договорі, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Платежі встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер.

Статтею 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а стаття 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постановах ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі №3-1462гс16, ВП ВС від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), ВП ВС від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

З огляду на вказане, інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання, нараховані на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, питання про стягнення яких порушується позивачем, є компенсацією за невиконання умов договору, від виплати якої відповідач не звільнений, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 876,04 грн інфляційних витрат та 109,00 грн 3 % річних, розрахунок яких відповідачем не спростовано.

Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідачем не надано, що вказує на обґрунтованість позову.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновок суду.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини наведені у позовній заяві, наявність порушеного права позивача є очевидним, а отже підлягає захисту судом у спосіб, визначений законодавцем, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення з відповідача 985, 04 грн, з яких: 109,00 грн -

3% річних, 876,04 грин втрати від інфляції. У задоволенні позову щодо стягнення суми заборгованості у розмірі 3651, 60 грн слід відмовити, оскільки відповідачем вона сплачена після подання позову та перебування справи у провадженні суду.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 806,13 грн судового збору (3651,60 (основна сума боргу) + 985,04 (сума, яку задоволено) = 4636,64 х 1073,60 (сплачений судовий збір) : 6175,07 (ціна позову)).

Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представник позивача заявила вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 16000 гривень, надавши: Договір про надання правничої допомогу №2301/2 від 23 січня 2023 року, укладений між адвокатом Василівською І.Ю. та ФОП ОСОБА_1 ; Додаток №1 до Договору про надання правової допомоги №2301/2 від

23 січня 2023 року; Акт від 27 січня 2023 року про наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги №2301/2 від 23 січня 2023 року; Ордер №1000261 від

7 лютого 2023 року та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; Платіжну інструкцію №8 від 27 січня 2023 року про оплату правової допомоги за договором №2301/2 від 23 січня 2023 року у розмірі 16000,00 грн.

Так, як убачається із Договору про надання правової допомоги, адвокат зобов`язалася надавати ФОП ОСОБА_1 за плату правову допомогу, здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси в обсязі та на умовах, встановлених договором та за домовленістю сторін. Повноваження адвоката передбачено розділом 2 Договору.

Згідно розділу 4 Договору розмір гонорару адвоката, за надання правової допомоги, визначається виходячи із складеності справи, використаного адвокатом часу і роботи для належного виконання даного Договору, необхідність виїзду у відрядження.

Згідно Додатку до Договору, адвокат надає правову допомогу, що полягає у вчиненні таких дій:

1) збір та вивчення матеріалів справи. Підготовка позовної заяви, формування додатків, подання документів до суду, формування та подання клопотань, заяв, заперечень до суду. Кількість часу 60 годин, гонорар 14000 грн;

2) представництво інтересів в суді, отримання рішення суду. Кількість часу

2 години, гонорар 2000 грн.

Адвокатом та ФОП Телейчуком М.В. 27 січня 2023 року складено Акт наданих послуг відповідно до договору, у якому зазначено про надання адвокатом послуг, зазначених у Додатку до Договору, при цьому їх обсяг та вартість незмінні. У цей самий день ФОП ОСОБА_1 здійснив оплату послуг адвоката.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат:

1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Представник відповідача заперечує щодо витрат на правову допомогу, виклавши заперечення у відзиві, та вважає, що витрати на правову допомогу не відповідають критеріям співмірності та пропорційності, розумності, реальності, обґрунтованості та спрямовані на неправомірне збагачення позивача за рахунок відповідача, оскільки сума позову складає 6175,07 грн, у той час як розмір заявленої правової допомоги 16000,00 грн., що майже в три рази перевищує ціну позову, а визначення розміру позовних вимог не потребує складних розрахунків, крім того, у вільному доступі наявні онлайн-калькулятори, які дозволяють зробити відповідні розрахунки. У судовому засіданні представник відповідача зазначала про нескладність справи та поданої до суду позовної заяви, з урахуванням її змісту та обґрунтування, адвокатом не конкретизовано обсяг робіт, які було реально здійснено та кількість годин, витрачених адвокатом на ту чи іншу дію, долучені до позову додатки не свідчать про витрачання адвокатом зазначеного часу для їх збирання, оскільки ці документи були наявні у позивача, а запити до відповідних установ про їх збирання, відсутні.

Звертає увагу суду на неналежну процесуальну поведінку представника позивача, з урахуванням того, що основну суму заборгованості відповідачем спалено у березні

2023 року, при цьому у травні 2023 року, адвокатом подано до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, не повідомивши суд про зменшення розміру позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд враховує заперечення представника відповідача та досліджені матеріали справи.

Отже, враховуючи викладене вище, положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на підставу та предмет позову, його ціну, зміст позовної заяви, докази долучені до неї, виходячи з обсягу реальних та фактично наданих послуг, з урахуванням переліку послуг, що був визначений сторонами у додатку до договору та у акті наданих послуг, кількість судових засідань та неявку представника позивача до суду, неповідомлення суд про зменшення розміру позовних вимог, з урахуванням письмових та усних заперечень представника відповідача, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що заявлені витрати представником позивача не відповідають критерію розумності, не співмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.

З огляду на зазначене у сукупності, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення правничої допомоги у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 11, 509, 525, 526, 528, 530, 549, 551, 598, 610-612, 614, 617, 625, 627, 629, 638, 901, 903, 907 ЦК України, статтями , 4, 5, 12, 13, 7689, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 274, 278-285, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 985 (дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 04 копійки, з яких: 109,00 гривень - 3% річних, 876,04 гривень втрати від інфляції.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 806 (вісімсот шість) гривень

13 копійок.

Стягнути ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 5 липня 2023 року.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 банківські реквізити: IBAIN: НОМЕР_2 ,

АТ «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ, МФО 380805, адреса для листування:

АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , ВПО та фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_5 .

Суддя О.П. Лукач