Провадження № 22-ц/801/1107/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 рокуСправа № 127/29345/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Дернова В.В.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вінницької обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, про звільнення майна з під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 та частини квартири по АДРЕСА_2 . 19.08.2006 була порушення кримінальна справа відносно ОСОБА_1 та постановою від 19.06.2007 накладено арешт на нерухоме майно позивача.

Позивач вказує, що 26.12.2008 кримінальна справа відносно неї була постановою закрита, в зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину та скасовано арешт на накладене майно позивача. Проте, в даній постанові не зазначено адрес квартир, щодо яких знято арешт. Рішеннями про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 12.12.2022 було відмовлено у державній реєстрації припинення обтяження, арешту нерухомого майна даних квартир, оскільки у постанові про закриття кримінальної справи не зазначено адреси квартир, у зв`язку з чим порушуються та обмежуються права позивача як власника нерухомого майна та житла.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач Вінницька обласна прокуратура подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що вона не є належним відповідачем у справі. При цьому позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту свого права, оскільки органами прокуратури арешт на майно позивача скасований та не існує.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року позов задоволено. Знято арешт (припинити обтяження) нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_3 , зареєстрований Вінницькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03 липня 2007 року за № 5233718 на підставі постанови від 19.06.2007 року б/н старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюка В.В.; квартири АДРЕСА_4 , зареєстрований Вінницькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03 липня 2007 року за № 5233808 на підставі постанови від 19.06.2007 року б/н старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюка В.В.

Не погодившись із рішенням відповідач Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у справі відсутні дані про зареєстроване право власності позивача на квартири. Разом з тим, відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не є належним підтвердженням права власності особи на об`єкт нерухомості. В свою чергу, будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на квартири позивача не надала. Також, суд не взяв до уваги, що у постанові про закриття кримінальної справи та зняття арешту з майна зазначено, що арешт знімається з майна (квартири), тобто зазначено про одну квартиру, а не більше.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Вказав, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Суд вирішив розглянути справу у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 26.12.2008 постановою закрито кримінальну справу відносно ОСОБА_1 на підставі п.2 ст.6 КПК УРСР, в зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину та скасовано арешт на накладене майно позивача (квартиру) (а.с. 12-13).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.12.2022 року № 317088763, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 , на які накладено арешт на підставі постанови від 19.06.2007 року б/н старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюка В.В. (а.с. 7-9).

Рішеннями про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 12.12.2022 № 65750930 та № 65751147 державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації припинення обтяження, арешту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 , оскільки у постанові про закриття кримінальної справи від 26 грудня 2008 року не зазначено адреси квартири (а.с. 14-15).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки накладення арешту (обтяження) на спірні квартири позивача на даний час є безпідставним, так як порушує та обмежує його права, зокрема ОСОБА_1 невзмозі володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Також суд виходив з того, що кримінальна справа та наглядове провадження по вказаній справі відсутнє, а тому вирішити питання щодо зняття арешту з індивідуально-визначених квартир у позасудовому порядку неможливо.

Колегія суддів цілком не може погодитись з таким висновком, входячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що постановою слідчого прокуратури закрито кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та скасовано арешт на накладене майно позивача (квартиру). Проте слідчий у постанові не вказав жодних ідентифікованих ознак квартири- адресу та власника, у зв`язку із чим унеможливлює вчинення скасування обтяження реєстратором при подані постанови про закриття провадження кримінальної справи.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, яке було оглянуо в ході апеляційного розгляду, позивач ОСОБА_1 є співвласником 9/250 частки квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи (в тому числі у зв`язку із скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінальної справи стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач зверталася з таким питанням до Вінницької обласної прокуратури, і незважаючи на наявність постанови про закриття кримінальної справи від 26.12.2008, таке звернення результатів не дало.

Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, зазначено, якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Встановивши факт закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за правилами КПК України 1960 року та наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який фактично не скасований, всього майна, належного позивачу, колегія суддів дійшла висновку, що перебування належного позивачу майна під арештом позбавляє її можливості вільно володіти та розпоряджатися цим майном.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою б/н від 19.06.2007 у кримінальній справі порушеної 19.08.2006 старшим слідчим прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюком В.В. накладено арешт на нерухоме майно позивача.

26.12.2008 кримінальна справа відносно ОСОБА_1 постановою була закрита та скасовано арешт на накладене майно (квартиру) позивача.

Однак, реальний арешт майна скасовано не було, оскільки слідчий закриваючи кримінальну справи та скасовуючи арешт на майно позивача не надав реєстратору для внесення відповідної інформації до реєстру про скасування обтяження.

Тобто, слідчий не вчинив усі необхідні дії для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , зокрема слідчий в даній постанові не зазначив жодних ідентифікаційних ознак квартир- адрес, власника щодо яких знято арешт.

Дана обставина унеможливлює вчинення скасування обтяження реєстратором при подані постанови про закриття кримінальної справи.

Відтак, наведені вище обставини позбавили позивача у вчиненні юридично значущих дій щодо житла та нерухомого майна, невзмозі володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Отже висновки державного реєстратора є обґрунтованими та правомірними з огляду на відсутність індивідуально-визначених ознак (адрес) нерухомого майна.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушено право позивача як власника майна та обмежено її у праві користуватися належним майном через непрофесійні дії слідчого щодо зняття арешту з майна.

Проте, задовольняючи позов та знімаючи арешт з квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 , суд не врахував, що в постанові про закриття кримінальної справи старшим слідчим прокуратури Ленінського району м. Вінниці скасовано арешт на майно (квартиру) ОСОБА_1 без ідентифікуючих ознак.

На вказані обставини суд першої інстанції не звернув уваги.

Доводи апеляційної скарги є частково вагомими та такими, що спростовують висновки суду, а тому приймаються апеляційним судом до уваги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать наявним у справі доказам, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.137, 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зняти арешт з майна, який належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який накладений постановою б/н від 19.06.2007 старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюком В.В.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало