Справа № 513/574/22
Провадження № 2/513/30/23
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Миргород В.С.

при секретарі судового засідання Челак В.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Власенко Л.В.

представника відповідача(в режимі відеоконференції), адвоката Ставніченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Сарата Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу №513/574/22 за позовною заявою, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, про скасування рішення виконкому Зорянської сільської ради Саратського району Одесської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності, скасування рішення державного реєстратора Саратської РДА Одеської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року, скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Власенко Л.В. звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, з урахуванням уточнених позовних вимог від 02.09.2022 року (а.с.132), просила суд: скасувати рішення виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , на ціле домоволодіння, яке складається з житлового кам`яного будинку, літньої кухні, веранди, сараїв, гаражу, вбиральні.

Скасувати рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року: форма власності приватна, розмір частки 1/1, власник- ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , об`єкт нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245.

Скасувати реєстрацію свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , видане Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, та зареєстроване Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Саратської селищної ради Саратського району Одеської області в Реєстрі за №21973878 від 04.02.2008 року.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка проживає по АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 (колишнього Саратського району Одеської області). Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що сторони з 1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Батько відповідача надав згоду на те, щоб для будівництва їм виділили частину земельної ділянки, закріпленої за його домоволодінням. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне господарство та побудували на вищезазначеній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 житловий будинок. Перебуваючи у шлюбі, 12 серпня 1987 року відповідач уклав Договір обміну будинку по АДРЕСА_2 , належного подружжю на праві власністю, з ОСОБА_3 , якому належав будинок по АДРЕСА_1 . У подальшому будинку по АДРЕСА_1 був присвоєний номер «186». У 1995 році сторони шлюб розірвали. І з цього часу відповідач за будинком не доглядав, грошові кошти на його утримання не надавав, у будинку не проживав. Позивачка весь цей час проживала в будинку, ремонтувала та доглядала будинок за власний рахунок. На даний час у спірному будинку проживає їх спільна донька, та повнолітні діти дочки, які зареєстровані в АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4 та які вигнали відповідачку з будинку, мотивуючи тим, що вона не є власником будинку і не має права там проживати. Позивачка довідалась про порушення свого права 23.05.2022 року з листа Саратської селищної ради, згідно якого її стало відомо про наявність свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та дізналась, що 01.02.2008 року Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, на підставі рішення виконкому №3 від 30 січня 2008 року було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Саратської селищної ради Саратського району Одеської області вказаний житловий будинок був зареєстрований в Реєстрі за номером 21973878, про що 04.02.2008 року було сформовано Витяг за №17599248. 12.11.2020 року державний реєстратор Саратської РДА Одеської області зареєстрував право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , про що був виданий Витяг.

Просить з урахуванням уточненої позовної заяви, вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач з урахуванням уточненої позовної заяви направив до суду відзиви, які зводяться до наступного:

Станом на момент укладення Договору обміну 12 серпня 1987 року житлового будинку по АДРЕСА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 позивач та відповідач перебували у шлюбі. Однак, позивач не придбав зазначений будинок, а отримав його в результаті обміну належного йому на праві особистої власності житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_5 . Позивач не обгрунтовує перебування будинку за адресою: АДРЕСА_2 у спільній сумісній власності. Факт перебування відповідача у трудових правовідносинах з КСП «Дружба» жодним чином не впливає на його особисте майно та не є свідченням того, що будинок має статус колгоспного двору. Позивач не надав доказів того, що будинку по АДРЕСА_1 був присвоєний номер 186. Відповідно до змісту Договору обміну від 12.08.1997 року, відповідач набув права власності на одноповерховий кам`яний будинок житловою площею 55 кв, м. з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 лютого 2008 року, відповідачу належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 55.8 кв.м; житлова площа 36.1 кв.м. Житлова площа зазначена в договорі обміну та свідоцтві відрізняється майже на 20 кв.м відповідно. Вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності та просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч гривень).

Позивачка та її представник, адвокат Власенко Л.В. уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав зазначених у уточненій позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_1 суду пояснила, що після одруження з чоловіком проживали у батьків чоловіка, за адресою: АДРЕСА_2 , але у подальшому так склались відносини з батьками, що вони з чоловіком вирішили збудувати собі окремий будинок. Батько чоловіка, надав дозвіл на виділення їм частини із закріпленої за його домоволодінням земельної ділянки, на якій вони з чоловіком у період зареєстрованого шлюбу збудували будинок та якому було присвоєно адресу: АДРЕСА_2 . Оскільки і після цього відносини з батьками не налагодились, то вони з чоловіком вирішили обміняти збудований ними будинок з ОСОБА_3 , якому належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 . З 1987 року по 1995 рік вони, разом з двома доньками проживали в будинку АДРЕСА_5 . Пізніше при пере нумерації будинків, будинку АДРЕСА_5 було присвоєно АДРЕСА_1 . За сумісного життя до 1995 року, вони окрім будинку за адресою: АДРЕСА_2 збудували господарські споруди у будинку, який отримали внаслідок обміну. В 1995 році позивач ОСОБА_2 пішов з родини та всі проблеми по обслуговуванню та утриманню будинку та присадибної території вирішувала вона. В 2022 році, між нею та старшою дочкою ОСОБА_4 , яка приїхала до неї з Одеси, після початку війни у 2022 році, відбулась сварка, внаслідок якої дочка стала виганяти її з будинку, мотивуючи це тим, що батько ОСОБА_2 заповів будинок їй, що позивачка не має відношення до будинку. Вона звернулась з заявою до поліції, до сільської ради та дізналась у Зорянській сільській раді, що дійсно відповідачем ОСОБА_2 , на будинок АДРЕСА_1 , було складено заповіт та оформлено технічну документацію на старшу доньку ОСОБА_4 . Про складання заповіту та оформлення технічної документації на спірний будинок, її відповідач не повідомив і до 2022 року вона про цей факт не була обізнаною. Оскільки дочка її документи не показала, вона звернулась з заявою до Зорянської сільської ради. 23.05.2022 року з листа отриманого з сільської ради дізналась, що ще в 2008 році ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я право власності на їх спільний будинок за адресою: АДРЕСА_1 та йому було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.02.2008 року, на підставі рішення виконкому Зорянської сільської ради №3 від 30.01.2008 року. Позивачка припускає, що оформлення документації на спірний будинок було здійснено за її відсутності, коли вона тимчасово мешкала в с.Плахтіївка Білгород-Дністровського району, де доглядала свого хворого батька. Вона зареєстрована у будинку по АДРЕСА_1 , який вони з колишнім чоловіком, отримали внаслідок обміну, але на даний час проживає у молодшої доньки, оскільки онучка та старша донька вигнали її з будинку. Просить задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Ставніченко М.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі висновків наданих ним у відзиві на первинну та уточнену позовні заяви та застосувати норми права щодо позовної давності.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 213 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами ; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

За клопотанням представника позивача адвоката Власенко Л.В. та представника відповідача адвоката Ставніченка М.В. в судовому засіданні допитані свідки:

Свідок ОСОБА_5 , суду пояснила, що є молодшою донькою сторін. Батько з матір`ю збудували будинок по АДРЕСА_2 , який у подальшому обміняли на будинок АДРЕСА_5 , потім змінилась нумерація та спірний будинок має АДРЕСА_1 . Постійно проживала в цьому будинку до 1999 року. Старша сестра ОСОБА_4 з дітьми, зятем та онукою приїхала з Одеси проживати до матері, після початку війни у 2022 році. Після сварки з матір`ю ОСОБА_1 , сестра стала виганяти матір з будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи, що він не належить матері, а належить їй, так як батько відповідач ОСОБА_2 , заповів та оформив технічну документацію на її ім`я. Після сварки її зателефонувала матір, вона приїхала та викликали поліції. На запитання поліції, по якому праву вони виганяють матір, ОСОБА_1 , сестра ОСОБА_6 відповіла, що даний будинок належить її по заповіту, надала заповіт та технічну документацію на будинок, виготовлену нею. Ні вона, ні матір, ОСОБА_1 не знали, що батько оформив право власності на будинок та склав заповіт, виготовив технічну документацію на ім`я старшої сестри ОСОБА_7 . На даний час мати, позивачка ОСОБА_1 вимушена проживати у неї, оскільки сестра вигнала її з будинку.

Свідок ОСОБА_8 , суду пояснила, що вона мешкає в АДРЕСА_6 . Дійсно поряд з нею за адресою: АДРЕСА_2 , до приблизно середини 1980-х років, мешкали однією родиною позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 . Вони ходили до них та допомагали один одному. Будинок по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будували разом на виділеній частині земельної ділянки батьками відповідача ОСОБА_2 , які проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок по АДРЕСА_2 був повністю збудований, а тому в середині 1980-х років Грозови обмінялись будинками з іншими сусідами ОСОБА_9 і стали проживати по АДРЕСА_1 . З середини 1990-х років, після уходу із родини відповідача ОСОБА_2 , всі турботи по догляду за будинком лягли на ОСОБА_1 .. На даний час онука старшої дочки вигнала позивачку з будинку, вона проживає у молодшої доньки.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона дружина ОСОБА_3 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Вони з чоловіком збудували будинок по АДРЕСА_5 та оформили будинок на чоловіка, як господаря сім`ї. Чоловік з її згоди в 1987 році, на підставі договору міни, обміняв з ОСОБА_2 їх колишній будинок по АДРЕСА_5 на будинок АДРЕСА_2 , належний ОСОБА_11 . Обставин оформлення договору міни в сільській раді, її не відомі, так як оформленням договору займався її чоловік. Також зазначила, що їй відомо, що будинок АДРЕСА_2 будували разом відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , які на той період проживали однією сім"єю.

Свідок ОСОБА_12 , пояснила, що вона є старостою Зорянського старостинького округу Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. В Зорянському старостинькому округу (раніше Зорянські сільській раді) вона працює з 2015 року. Приблизно в березні 2022 року до неї, як до посадової особи, звернулась позивачка ОСОБА_1 та просила провести бесіду з її онучкою ОСОБА_13 , яка виганяє її з будинку, за адресою АДРЕСА_1 . Для бесіди прийшла дочка позивачки ОСОБА_6 , яка прийшла підготовленою, з документами. Було надано заповіт ОСОБА_2 про те що спірний будинок ним заповідано її, а також оформлену на неї технічну документацію. Вона задала ОСОБА_6 питання про те, як можна було оформити домоволодіння без відому позивачки. Але ОСОБА_6 стверджувала, що її мати позивачка ОСОБА_1 , знала що відповідач її батько ОСОБА_2 оформлює заповіт на неї. Свідоцтво про право власності на домоволодіння не бачила. Сторони приходили окремо, після того, як прийшла дочка з документами, вона поставила до відому позивачку про обставини з будинком, це було на початку березня 2022 року. Позивачка була приголомшена, було видно, що вона не знала про ці документи. По зовнішньому вигляду ОСОБА_1 було видно, що це для неї є новиною. Діловод сільської ради повідомила її, що позивачка у період оформлення права власності на будинок, була в с.Плахтеєвка доглядала батька, а тому напевно у цей період відповідач оформив домоволодіння на своє їм`я. Що стосується питання зміни нумерації будинків в с.Зоря, в наслідок чого спірному будинку по АДРЕСА_5 було присвоєно АДРЕСА_1 , то вказана нумерація будинків відбулась до 2015 року, тобто до того як вона, почала працювати в сільській раді, а відповідних документів в архіві сільської ради нею знайдено не було, вони не збереглися. З погосподарських книг, що знаходяться в архіві вбачається, що відбулась зміна нумерації домоволодіння по АДРЕСА_1 з 174-а на АДРЕСА_1 . У ті роки не так ретельно відносились до документації та до рішень щодо виділу земельної ділянки, могли виділити земельну ділянки, а потім винести рішення, стверджувати не може. Стверджує, що спірний будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_14 , суду пояснила, що вона є дружиною рідного брата відповідача ОСОБА_2 та підтвердила, що у батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , був широкий двір та сторонам зі згоди батька було виділено частку земельної ділянки закріпленої за батьковим домоволодінням, для будівництва окремого житлового будинку. Позивачка разом з відповідачем у шлюбі будували домоволодіння, вони їм допомогами в будівництві. По АДРЕСА_1 після закінчення будівництва домоволодіння, вони помінялись домоволодіннями з іншими людьми. Також наголосила, що дійсно будинок АДРЕСА_2 сторони побудували разом, коли жили однією сім"єю у шлюбі. Той будинок, з яким вони помінялись не мав господарських споруд, літньої кухні, вони все у подальшому добудовували разом з чоловіком. 28 років, після того, як відповідач покинув родину, позивачка проживала та доглядала за будинком АДРЕСА_1 , в той час як відповідач ОСОБА_2 туди не навідувався та не надавав допомоги у догляді за будинком. Про те, що відповідач ОСОБА_2 заповів будинок АДРЕСА_1 старшій дочці, оформивши при цьому відповідну технічну документацію, її відомо зі слів позивачки. Документи раніше оформляли чоловіки, раніше жінки цим не займались. Її невідомо чи взагалі оформлені документи на цей спірний будинок.

Свідок ОСОБА_15 , суду пояснила, що вона є онукою відповідача ОСОБА_2 та позивачки ОСОБА_1 , а також донькою їх старшої доньки ОСОБА_4 . З позивачкою своєю бабусею ОСОБА_1 на теперішній час вона перебуває в неприязних відносинах. Вона на теперішній час мешкає в спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_15 пояснила, що їй відомо, що позивачка ОСОБА_1 , сама дала дозвіл на оформлення будинку на старшу доньку, ОСОБА_6 її матір. Говорила, що спірний будинок вона оформлювати не хотіла і їй на той момент було це не потрібно. В будівництві господарських споруд та догляді за будинком, матеріальні витрати несли обидві сторони. Витрати з оформлення будинку, поніс відповідач ОСОБА_2 . Позивачка знала що у відповідача є всі документи на будинок, говорила, що її нічого не потрібно, щоб вони вирішували питання по будинку з ОСОБА_2 . Вона була свідком виклику працівників поліції при них показувались документи на будинок. Чому позивач викликала поліцію її не відомо.

Заслухавши учасників розгляду цивільної справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони до суду заяв та клопотань не надали.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 виданого 23.11.1975 року, Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, 23.11.1975 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 уклав шлюб з ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 82. (т.1 а.с.11).

З наданого суду та дослідженого в судовому засіданні особового рахунку № НОМЕР_4 погосподарської книги по АДРЕСА_2 вбачається, що дане домоволодіння віднесено до суспільної групи колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_17 , який працював в колгоспі «Дружба» Саратського району Одеської області, членами сім`ї якого є його дружина ОСОБА_18 , син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_1 та онучки: ОСОБА_6 , 1976 року народження, ОСОБА_19 , 1981 року народження. Окрім цього вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з сім`єю вибув з колгоспного двору по АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 ( т.2 а.с.132).

Чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспний двір». З прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, який втратив чинність 20.06.2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу Української PCP вилучені норми, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718 - XІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір до цього визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

Доказів того, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 віднесено до суспільної групи колгоспний двір суду не надано. Факт віднесення домоволодіння до суспільної групи - колгоспний двір заперечує також представник відповідача адвокат Ставніченко М.В., про що зазначає у відзиві на уточнену позовну заяву (т.1 а.с.193).

Оскільки спірне майно за адресою: АДРЕСА_2 придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірного домоволодіння), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 60 СК України.

Відповідно до договору обміну від 12.08.1987 року, завіреного секретарем Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області Янєвою М.П., відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою у справі, обміняв одно етажний будинок житловою площею 60 кв.м з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_2 на належний ОСОБА_3 , житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , житловою площею 55 кв.м. розташований на земельній ділянці розміром 0.08 га. Вказані житлові будинки належать ОСОБА_2 , на підставі погосподарської книги №21, особовий рахунок № НОМЕР_5 та ОСОБА_3 , на підставі погосподарської книги №14, особовий рахунок № НОМЕР_6 , зареєстрованих виконкомом Зорянської сільської ради народних депутатів. (т.1 а.с.13, 204, 222).

З наданої суду на дослідження погосподарської книги №21, особовий рахунок № НОМЕР_5 за 1986-1989 роки вбачається, що з 1985 року ОСОБА_2 , належав будинок загальною площею 72 кв.м., житловою площею 60 кв.м з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_2 та у користуванні знаходилась земельна ділянка розміром 0.09 га. Рік зведення житлового будинку та господарських споруд 1985 (т.1 а.с.222-223).

З довідки №151 від 17.03.2023 року Саратської селищної ради Одеської області вбачається, що особовий рахунок по АДРЕСА_2 заведений у 1986 році, оскільки будинок побудований у 1985 році (т.2 а.с.131).

Наявними у справі доказами підтверджено, що рік побудови спірного об`єкту нерухомості є 1985.

Після укладення договору міни домоволодінь від 12.08.1987 року, житловий будинок з господарськими спорудами та огорожею по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 , на підставі особового рахунку № НОМЕР_6 , відповідно до якого вбачається подальша зміна нумерації будинку з АДРЕСА_7 (т.1 а.с.31-32).

Факт зміни нумерації спірного будинку з АДРЕСА_5 на АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Саратської селищної ради №433 від 06.07.2022 року та №151 від 17.03.2023 року (т.1 а.с.24), довідкою селищного голови та старости Зорянського старостинського округу (т.1 а. с.139 т.2 а.с.77) та виписками з погосподарської книги (т.1 а.с.141).

Згідно довідки Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області №433 від 06.07.2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є постійним мешканцем, зареєстрована та проживає з 1987 року за адресою: АДРЕСА_8 . (т.1 а.с.24).

Рішенням Зорянської сільської ради Саратського району №68 від 20.08.1993 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 у приватну власність для обслуговування будинку розміром 008 га, для ведення особистого підсобного господарства розміром 035 га, та у постійне користування розміром 017 га (т.2 а.с.43).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 виданого 27.09.2018 року Саратським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 26.12.1995 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №104. Позивачка залишила за собою прізвище набуте у шлюбі « ОСОБА_11 » (т.1 а.с.12).

Рішенням №3 від 30.01.2008 року, виконкомом Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області, оформлено право власності на будинок АДРЕСА_1 (з відповідними будовами) за ОСОБА_2 (т.1 а.с.18).

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 (інвентарізаційна справа №1151, реєстровий №21973878), вбачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 . Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, згідно експлікації приміщень будинку садибного типу загальна площа приміщень складає 55,8 кв. м., житлова площа 36,1 кв.м., допоміжна площа 19,7 кв.м. (т.1 а.с.21-23).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_8 від 01.02.2008 року, виданого Зорянською сільською радою Саратського района Одеської області та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ №000451 від 04.02.2008 року виданого Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за №17599248 (реєстраційний №21973878), будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано як приватну власність ОСОБА_2 в частці 1/1 (номер запису 256 в книзі 2). (т.1 а.с.19-20).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна проведено реєстрацію приватної власності за ОСОБА_2 , у частці 1/1 об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 55.8 кв.м, житловою площею 36.1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_8 , виданого 01.02.2008 року Зорянською сільською радою та рішення Саратської РДА про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року (т.1 а.с.46).

Судом встановлено, що 04.02.2008 року відповідач зареєстрував за собою право власності на спірний будинок по АДРЕСА_1 , який отриманий сторонами у наслідок договору міни, раніше збудованого ними у 1985 році, у період зареєстрованого шлюбу, домоволодіння по АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що домоволодіння по АДРЕСА_1 , належить сторонам у справі, на праві спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачем. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами твердження позивачки, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя.

Що стосується того факту, що у договорі обміну зазначені інші розміри, а саме: загальна та житлова площа житлового будинку відрізняється від технічній документації та свідоцтва про право власності, ( т.1 а.с.13, 19), то зазначене не спростовує факту набуття будинку у період зареєстрованого шлюбу та право спільної сумісної власності подружжя, на це майно.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За вищезазначених обставин суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 має право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дане право не визнається відповідачем та саме у такий спосіб право позивачки підлягає захисту судом.

Що стосується позовних вимог в частині скасування рішення виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Скасування рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області про внесення запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року: форма власності приватна, розмір частки 1/1, власник- ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245.

Скасування реєстрації свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , видане Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, та зареєстроване Саратським бюро технічної інвентарізації та реєстрації об`єктів нерухомості Саратської селищної ради Саратського району Одеської області в Реєстрі за №21973878 від 04.02.2008 року, суд зазначає наступне:

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, висловленого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У частині другій статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час прийняття рішення державним реєстратором) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми Державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав.

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та скасування реєстрації свідоцтва про право власності, не є ефективним способом захисту, так як задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном, а тому у задоволенні зазначених позовних вимог належить відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Щодо строку позовної давності про застосування якого зазанчає представник відповідача, то суд наголошує, що посилання представника відповідача на пропуск позивачем позовної давності є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/1807.

Судом установлено, що оспорюване рішення державного реєстратора було прийнято 04.02.2008 року.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

23 травня 2022 року, позивачка дізналась про те, що відповідач зареєстрував право приватної власності на все спірне домоволодіння, що підтверджується відповіддю селищного голови ( т.1 а.с.14) та у межах строку позовної давності (15.07.2022 року т.1 а.с.2), позивачка звернулося з позовом до суду про захист порушеного права. Зворотного судом не встановлено та належними та допустимими доказами відповідачем не спростовано.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно

не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

З огляду на викладене, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушеного права позивачки. Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, ч.2 п. 3 ст.141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог п. 3,4 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема поведінку сторони під час розгляду справи та дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вимоги до форми та змісту договору про надання правової допомоги, закріплено статтею 27 зазначеного Закону.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обгрунтовані належними та допустимими доказами з наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості кожної окремо наданої послуги, з урахуванням її складності та обсягу, а не лише визначення загальної вартості наданої правової допомоги.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Між ОСОБА_1 та адвокатом Власенко Л.В. 31.05.2022 року укладений договір про надання правової допомоги № 10 (т.1 а.с.25).

За умовами цього договору адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У розділі 4 договору вказано, про розмір, порядок обчислення та порядок оплати гонорару.

На підставі цього договору від 31.05.2022 року виданий ордер серії ВН № 1098854 на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Власенко Л.В., яким здійснювалось представництво інтересів ОСОБА_1 у цій справі.

До позовної заяви надано акт виконаних робіт та зазначено про можливість понесення додаткових судових витрат.

Відповідно до акту виконаних робіт (послуг) від 15.07.2022 року за цим договором загальна сума витрат на правничу допомогу становить 7000,00 грн, початок фактичного надання правничої допомоги 31.05.2022 року. Згідно з актом адвокатом виконано такі роботи: правовий аналіз (вивчення документів, консультація) (2 год); аналіз судової практики, збір доказів підготовка документів для складання позовної заяви ( 5 год), підготовка заяви про передачу справи на розгляд суду (5 год); прийняття участі у судових засіданнях - з год. Загальний розмір вартості наданої професійної правничої допомоги визначений сторонами у сумі 7000,00 грн.

На підтвердження оплати послуг адвоката Власенко Л.В.. відповідачем також надано квитанція від 15.07.2022 року на суму 7000,00 грн. Вказаний платіж отриманий адвокатом 15.07.2022 року.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд не вбачає. З таким клопотанням відповідач та його представник до суду не звертались.

Суд вирішуючи питання відшкодування ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 7000,00 грн, оскільки саме така сума відповідає складності справи, кількості реально наданих та документально підтверджених послуг адвоката.

Стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір, пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 992.40 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, про скасування рішення виконкому Зорянської сільської ради Саратського району Одесської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності, скасування рішення державного реєстратора Саратської РДА Одеської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року, скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП - НОМЕР_2 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), понесені та документально підтверджені судові витрати: судовий збір 992.40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., всього 7992.40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до апеляційного суду Одеської області через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повне рішення складено 25 квітня 2023 року

Суддя В. С. Миргород