Провадження № 22-ц/4808/686/23
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Луганської В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкодиза апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2023 року під головуванням судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що внаслідок вчинення відповідачем їй перешкод у користуванні належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою (набутої в шлюбі), вона з двома малолітніми дітьми змушена була орендувати іншу квартиру для проживання в період з серпня 2020 року по серпень 2021 року, за що загалом оплатила 118 500 грн. Ці витрати не були б понесені нею, якщо б відповідач не чинив протиправні дії із перешкоджання в доступі до житлового приміщення шляхом зміни замків вхідних дверей, що призвело до порушення її прав вільно володіти і користуватися власним майном.

Факт вчинення їй перешкод та порушення її прав підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.07.2021 у справі №344/14226/20, яким ОСОБА_2 було зобов`язано усунути їй відповідні перешкоди.

Просила стягнути з відповідача на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 118 500 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 600 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що вона не погоджується з рішенням суду в частині відмови про відшкодування матеріальної шкоди суми у розмірі 58 500 грн і витрат на оренду житла з 30.01.2021 по 31.08.2021. Вважає, що рішення у суду в цій частині є незаконним і необґрунтованим.

Задовольняючи позов частково суд виходив із того, що у діях відповідача є склад цивільного правопорушення, однак наявність у власності позивачки з 28.01.2021 власного іншого житла по АДРЕСА_1 , у якому вона з 29.01.2021 зареєструвала своє місце проживання, а з 01.02.2021 та 02.02.2021 зареєструвала і своїх дітей виключає необхідність здійснення нею витрат в сумі 58 500 грн, тобто витрат на оренду житла з 30.01.2021 по 31.08.2021, оскільки вона мала можливість безкоштовного проживання у власній квартирі.

Однак, апелянт вважає, що судом було неповно з`ясовано чи дійсно у позивача власне житлове приміщення було придатним для проживання.

Вказує на те, що вона обґрунтовано доводила, що технічний стан належної їй іншої квартири АДРЕСА_2 до 29.01.2021 був непридатним для проживання у ній, а тому у неї була об`єктивна необхідність орендувати житло у час обмеження доступу їй до їхньої спільної з відповідачем власності, а саме з 30.01.2021 по 31.08.2021. Суд мав би дослідити чи була реальною можливість проживати у квартирі АДРЕСА_2 у цей період часу.

У листі від 19.04.2023 ОСББ «Коновальця 86А» повідомило, що ОСОБА_1 разом із дочкою ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 розпочала фактично проживати у квартирі АДРЕСА_2 з вересня 2022 року, оскільки у вказаній квартирі проводились ремонтні роботи та облаштування побутових умов. До цього часу зазначена трьох кімнатна квартира, знаходилась у стані непридатному для проживання - «сирець».

Із наведених обставин справи видно, що квартира АДРЕСА_2 з часу її набуття у власність позивача від 28.01.2021, щонайменше по лютий 2022 року перебувала у стані непридатному для проживання.

За таких обставин квартира АДРЕСА_2 до серпня 2022 року не була «житлом», а тому витрати позивачки в сумі 58 500 грн, на оренду необхідного житла з 30.01.2021 по 31.08.2021 для себе та її дітей були об`єктивно вимушеними і також знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача.

Просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача коштів в розмірі 58 500 грн відшкодування оренди житла з 30.01.2021 по 31.08.2021 роки змінити та задовольнити позов в цій частині.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Щодо відсутності іншого житла для проживання позивачки з дітьми, ОСОБА_2 вказує необґрунтованість доводів позивачки про те, що він знав про відсутність у неї іншого житла для проживання з дітьми.

Станом на 01.09.2020 позивачка перебувала у іншому шлюбі, а тому твердження про відсутність у неї іншого житла є надуманим.

Крім того, відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно трикімнатну квартиру у АДРЕСА_3 позивачкою придбано 28.01.2021.

Таким чином, набувши майно у власність тільки 28 січня 2021 року позивачка стверджує про проведення у ній ремонтних робіт до прийняття її у власність, що не узгоджується із позицією, викладеній у позовній заяві.

Водночас, матеріалами справи не підтверджено проведення ремонтних робіт у квартирі позивачки, відсутні докази на підтвердження їх обсягу та тривалості проведення, інших доказів, що підтверджують доводи позивачки.

Він не був проінформований позивачкою про те, що вона не має іншого, ніж спільна квартира, помешкання для проживання. Також позивачка не повідомляла його про намір оренди будь-яких помешкань для проживання її з дітьми.

Крім того, у позивачки була наявна інша квартира, крім орендованого помешкання для проживання разом з дітьми.

Апелянт заперечує фактичне проживання позивачки з дітьми в орендованих помешканнях, оскільки договори оренди є недійсними.

Щодо доводів позивачки про наявність спору стосовно проживання у спільній квартирі та про неправомірність і винність його дій, то ОСОБА_1 у позовній заяві вказувала на те, що між нею та відповідачем виник спір стосовно проживання у спільній квартирі.

Він заперечує, що між ним та ОСОБА_1 мав місце житловий спір, так як позивачка звернулась до суду у іншій справі не за захистом її права на місце проживання, а за захистом права власності. Позивачкою не ставилось питання про нагальну необхідність її проживання у спільній квартирі та про відсутність іншого житла для проживання з дітьми, не вживались ефективні способи захисту та не було заявлено забезпечення позову, зокрема встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Вважає, що спір щодо поділу спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні 1/2 спільної квартири був виключно майновим спором стосовно об`єкта майнового блага - спільної квартири, який на момент звернення до суду з даним позовом є вирішений, а право позивачки захищене.

Таким чином, описані вище дії позивачки не дають підстав вважати про її наміри проживати у спільній квартирі з малолітніми дітьми.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.02.2017 шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому вони перебувализ 21.09.2011 по 16.02.2017, розірвано (т.1 а.с.11-12).

Під час шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1, а.с.20).

За час перебування у шлюбі за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Між сторонами існував судовий спір щодо поділу даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 липня 2021 року у справі № 344/14226/20, яке набрало законної сили 26 серпня 2021 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання права власності на частку в майні подружжя (т. 1 а.с.13-19).

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_5 .

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/2 часткою квартири АДРЕСА_5 , шляхом надання їй ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_5 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати по оплаті судового збору в розмірі 5017,30 грн.

Під час іншого шлюбу у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с. 21).

За період коли ОСОБА_2 чинив перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя квартирою, вона разом з двома своїми малолітніми дітьми орендувала іншу квартиру для проживання. Між нею та ОСОБА_5 укладено договори оренди та підписані акти приймання-передачі рухомого та нерухомого майна, а саме: Договір оренди житлового приміщення №5 від 01 вересня 2020 року, Акти приймання-передачі рухомого та нерухомого майна від 01.09.2020 року, від 31 грудня 2021 року, Договір оренди житлового приміщення №6 від 02 січня 2021 року, Акти приймання-передачі рухомого та нерухомого майна від 02.01.2021 року, від 31 березня 2021 року, Договір оренди житлового приміщення №7 від 01 квітня 2021 року, Акти приймання-передачі рухомого та нерухомого майна від 01.04.2021 року, від 30 червня 2021 року; Договір оренди житлового приміщення №8 від 01 липня 2021 року, Акти приймання-передачі рухомого та нерухомого майна від 01.07.2021 року від 31 серпня 2021 року (т.1 а.с. 27-46).

Предметом цих договорів була оренда (строкове платне користування) ОСОБА_1 житлового приміщення квартири загальною площею 45 кв.м. та рухомим майном, що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 на зазначені у договорах періоди.

Підтвердженням оплати за оренду квартири є оригінали рахунків та квитанцій: №0589453 на суму 17 500 грн (період з 01.09. по 25.09.2020 року) (т. 1, а.с.47); №0589454 на суму 9 500 грн (період з 25.09. по 23.10.2020 року) (т. 1, а.с.48); №0589456 на суму 11 000 грн (період з 23.10. по 25.11.2020 року) (т. 1, а.с.49); №0589457 на суму 3 000 грн (період з 25.11. по 31.12.2020 року) (т. 1, а.с.50); №443630 на суму 11 000 грн (період з 01.02. по 28.02.2021 року) (т. 1, а.с.51); №443629 на суму 19 000 грн (період з 02.01. по 31.01.2021 року) (т. 1, а.с.52); №443635 на суму 1 500 грн (період з 01.03. по 31.03.2021 року) (т. 1, а.с.53); №0558637 на суму 9 500 грн (період з 01.04. по 30.04.2021 року) (т. 1, а.с.54); №0558638 на суму 9 500 грн (період з 01.05. по 31.05.2021 року) (т. 1, а.с.55); №0558640 на суму 9 000 грн (період з 01.06. по 30.06.2021 року) (т. 1, а.с.56); №0558641 на суму 9 000 грн (період з 01.07. по 31.07.2021 року) (т. 1, а.с.57); №0558642 на суму 9 000 грн (період з 01.08. по 31.08.2021 року) (т. 1, а.с.58). Загальна сума коштів становить 118 500 грн

Згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2020 року ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (т.1, а.с.159-161).

Відповідно до запиту суду першої інстанції Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області листом №2601.17-1144/26.2-23 від 01.03.2023 повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 29.01.2021 зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2, а.с.53). Місце проживання її дітей також зареєстровано за вказаною адресою з 01.02.2020 та 02.02.2021 (т.1, а.с.166-167).

Встановлено, що ОСОБА_6 , чоловікові ОСОБА_1 , на праві спільної сумісної власності належить квартира по АДРЕСА_7 загальною площею 82,0 кв.м. Співвласниками цієї квартири в рівних долях є 9 осіб (т. 1, а.с.155-156).

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа звільняється від відповідальності, якщо доведе, що шкода завдана не з її вини.

Таким чином, підставою деліктної відповідальності є вина психічне ставлення осудної особи до вчиненого неї протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що причинного зв`язку між діями відповідача та понесеними витратами на оренду квартири у період з 30.01.2021 по серпень 2021 року позивачем не доведено.

Судом першої інстанції враховано те, що період оренди житлового приміщення, на який зсилається позивачка, є періодом у який вона не могла користуватися квартирою АДРЕСА_5 як її співвласник, у зв`язку з вчиненням перешкод у її користуванні її чоловіком.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що зареєструвавши 29.01.2021 своє місце проживання, а в подальшому 01.02.2021 та 02.02.2021 місце проживання своїх дітей за адресою: АДРЕСА_3 , позивачка офіційно підтвердила такий факт їх проживання у цій квартирі. Тому, з цього часу у неї не було необхідності орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_6 .

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано чи дійсно у позивача власне житлове приміщення було придатним для проживання, а вона обґрунтовано доводила, що у неї була об`єктивна необхідність орендувати житло по 31.08.2021 і суд мав би дослідити чи була реальною можливість проживати у квартирі АДРЕСА_2 у цей період часу.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції належним чином дослідив та дав оцінку наявним у матеріалах справи доказам. Зокрема, повідомленню Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, яке є належним і допустимим доказом щодо місця проживання осіб. Натомість позивач жодних доказів щодо неможливості проживання за адресою: АДРЕСА_3 , в суді першої інстанції не надала.

При цьому, лист ОСББ «Коновальця 86А» від 19.04.2023 не може бути належним та допустимим доказом щодо фактичного проживання у квартирі.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції дійшов до переконання, що оплачені позивачкою за проживання у орендованій квартирі кошти у період з серпня 2020 року по 29 січня 2021 року підлягають стягненню з відповідача в сумі 60 000 грн.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що позивачкою не ставилось питання про нагальну необхідність її проживання у спільній квартирі та про відсутність іншого житла для проживання з дітьми не заслуговують на увагу.

При розгляді справи прозобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/2 часткою квартири АДРЕСА_5 шляхом надання їй ключів від вхідних дверей до квартири, Івано-Франківським міським судом встановлено, що з 21.08.2020 ОСОБА_1 не могла користуватися квартирою. ОСОБА_2 не надано доказів, що ним у спірний період було вжито заходів щодо усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні 1/2 часткою квартири. На наявність таких перешкод у спірний період вказує ухвалення судом в цій частині рішення суду від 19 липня 2021 року, яке набрало законної сили 26.08.2021.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що договори оренди квартири є недійсними, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про період стягнення витрат за орендну плату житлового приміщення. Однак, суд першої інстанції допустив помилку при розрахунку суми коштів, які були витрачені по оплаті орендної плати за орендоване позивачкою житло за відповідний період.

Відповідно до договорів оренди житлового приміщення сума орендної плати за один календарний місяць становить 8000 грн, тому за 5 календарних місяців (з вересня 2020 року по січень 2021 року) становить 40 000 грн (8000*5=40 000 грн). Також орендар щомісячно відшкодовував орендодавцю фіксовану суму, визначену у договорах оренди, за комунальні послуги в залежності від періоду на суму 12 000 грн: за вересень,жовтень 2020 року 1500 грн, за листопад, грудень 2020 3000 грн, за січень, 2021 року - 3000 грн (3000 грн + 6000 грн + 3000 грн =12 000 грн).

Загальна сума коштів, витрачених позивачкою на оренду квартири за період з вересня 2020 року по січень 2021 року, становить 52 000 грн (40 000грн + 12 000 грн).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія апеляційного суду приходить до висновку про зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди до 52 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено. Тому в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1, 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При розподілі та відшкодуванні судових витрат в порушення вимог ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції не врахував принципу пропорційності відшкодування таких витрат щодо задоволених ним позовним вимогам.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди слід змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди до 52 000 грн та розмір визначеного судового збору до 520 грн.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на позивача та з нього слід стягнути на користь ОСОБА_2 209,35 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди до 52 000 грн та судовий збір до 520 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 209,35 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин В.М. Луганська