Провадження № 2/127/1771/23
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2023 року м. Вінниця
Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Волошин С.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», про визнання протиправними дій щодо незаконного переслідування та їх припинення,
ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк»» про визнання протиправними дій щодо незаконного переслідування та їх припинення, в якому просить визнати протиправними дії відповідача та винести рішення про припинення дій АТ КБ «Приватбанк» щодо незаконного переслідування.
У позовній заяві відсутні посилання на норми ЦПК України, якими керувався позивач при обранні територіальної підсудності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак згідно доводів позовної заяви ОСОБА_1 керувався ст. 42 Конституції України. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позов подається відповідно до положень ст. 28 ЦПК України, згідно якої позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Дослідивши матеріали позову, суд не погоджується з вказаними доводами позовної заяви та дійшов висновку, що дана справа не належить до підсудності Вінницького міського суду Вінницької області з огляду на наступне.
Згідно з ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Пунктом 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.96 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).
Позивачем не обґрунтовані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України "Про захист прав споживачів", шляхом визначення, яке право позивача як споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів".
Предмет спору, який позивач бажає поставити на вирішення суду не опосередковується правовідносинами, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".
Застосування Закону України "Про захист прав споживачів" до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, ЗУ "Про банки та банківську діяльність", ЗУ "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні").
Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо.
Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 Закону України "Про захист прав споживача" підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.
Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 07.04.2020 року по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1Закону України "Про захист прав споживачів" у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відтак на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо укладення, виконання та припинення спірного кредитного договору не поширюються норми Закону України "Про захист прав споживачів".
Параграфом 3 глави 2ЦПК України визначено територіальну юрисдикцію (підсудність) та регламентовано правила подання позову до суду у відповідності до підсудності.
Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.
Цивільно-процесуальний кодекс виділяє декілька видів територіальної підсудності: загальна (залежно від місця проживання фізичної особи чи місцезнаходження юридичної особи), альтернативна (за вибором позивача), виключна (залежно від характеру спірного правовідношення), за зв`язком справ.
Згідно 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Статтею 28 ЦПК України передбачено альтернативну підсудність (за вибором позивача).
Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання дій відповідача протиправними та їх припинення. Позивачем виступає позичальник за вказаним договором, відповідачем банк (кредитор) АТ КБ "ПриватБанк".
З огляду на викладене суд констатує, що на спір з наведеним предметом поширюються правила підсудності справ, що визначені ст. 27 ЦПК України.
З урахуванням зазначеного та враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, вважаю, що передбачені законом підстави для розгляду зазначеної справи Вінницьким міським судом Вінницької області, відсутні.
Відповідно до ч.9 ст.187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України.
В силу ч.1 ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
З огляду на викладене суд констатує, що будь яке рішення, яке б не було прийнято Вінницьким міським судом Вінницької області, буде підлягати скасуванню з єдиної лише процесуальної підстави встановленої ст. 378 ЦПК України.
При цьому, відповідно до ч.1-3 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, прийняття рішенням Вінницьким міським судом Вінницької області, за результатами розгляду вказаної позовної заяви, яка не підсудна цьому суду, не відповідатиме критеріям рішення, які визначені ст.263 ЦПК України, та є підставою, передбаченою ст.378 ЦПК України, для його скасування.
Статтею 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Згідно ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються; справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Керуючись ст. ст. 27, 31, 353 ЦПК України,
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: