Номер провадження: 22-ц/813/3404/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Бородінської селищної Ради Тарутинського району Одеській області, треті особи ОСОБА_3 , приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Іващенко Ольги Іванівни, про визнання права власності на спадкове майно та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іващенко Ольги Іванівни, про визнання заповітів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд визнати за ними право власності, в рівних частках, на спадкове майно, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у вигляді 527/1000 частин двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі АДРЕСА_2 , на підставі заповіту від 14.01.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії , винесеної 04.04.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іващенко О.І., видати свідоцтво про право на спадщину неможливо у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцю.

29 травня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог та додаткового визнання права власності на спадкове майно, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у вигляді нежитлової будівлі АДРЕСА_2 , на підставі заповіту від 14.01.2014 року (т.3 а.с. 1).

11 листопада 2019 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подана уточнена позовна заява в якої об`єднані раніше заявлені вимоги , про визнання права власності на спадкове майно (т.4 а.с. 1)., зі сплатою додаткового судового збору у розмірі 802,80 грн. (т.4 а.с. 73), яка прийнята судом 14.11.2019 року (т.4, а.с. 64).

Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_3

ОСОБА_3 просить суд визнати недійсними заповіти , які складені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.01.2014 року та 14.01.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що волевиявлення ОСОБА_4 під час складення оспорюваних заповітів не було вільним та не відповідало його волі, про що свідчать як підписання заповітів сторонніми особами, при відсутності будь яких перешкод підписання заповіту самим спадкодавцем, так і виготовлення заповітів українською мовою, без перекладу, незважаючи на повне нерозуміння спадкодавцем української мови, а крім того недотримання під час складення заповітів встановленої формі в частині їх підписання за спадкодавця сторонньою особою у присутності свідків, без наявності відповідних підстав для цього, є підставою для визначення судом таких правочинів нікчемними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Бородінської селищної ради Тарутинського району Одеській області, треті особи ОСОБА_3 , приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Іващенко О.І., про визнання права власності на спадкове майно у вигляді 527/1000 частин двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі АДРЕСА_2 . Задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іващенко Ольги Іванівни про визнання заповітів недійсними.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, у задоволенні позову ОСОБА_3 , відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)висновок комісійної судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи про можливість самостійного ознайомлення ОСОБА_4 з текстом заповіту шляхом його прочитування та можливість самостійного підписування заповіту 13-14 січня 2014 року є необґрунтованими та необ`єктивними, що суперечить висновку незалежного судово-медичного дослідження, проведеного спеціалістами судової медицини Древицьким О.І. та ОСОБА_5 .

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року та постановити нове судове рішення, яким приєднати до матеріалів справи завірену копію висновку спеціалістів та призначити у справі №520/17420/15-ц повторну судову комісійну судово-медичну експертизу, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга в цій частині обґрунтована тим, що суд першої інстанції порушив право позивача на подання доказів.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 13 січня 2014 року приватним нотаріусом Іващенко О.І. за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою АДРЕСА_3 , куди її викликала ОСОБА_1 , яка в той час допомагала ОСОБА_4 , було складено і посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_1 . Заповіт за заповідача підписала ОСОБА_6 , яка згодом відкликала свій підпис, у зв`язку із незгодою бути особою, яку «використовують». У заповіті зазначено нотаріусом про хворобу ОСОБА_4 та наявність у нього слабкого зору, що перешкоджає особисто прочитати заповідачем текст заповіту у голос, тому за дорученням заповідача заповіт у голос прочитано свідками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та підписано ОСОБА_6 (т.2, а.с. 131).

14 січня 2014 року приватним нотаріусом Іващенко О.І. за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 ,. було складено і посвідчено інший заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. За змістом заповіту у зв`язку з тим що ОСОБА_4 хворий , має слабкий зір, не може особисто прочитати текст заповіту у голос та підписати його, за його дорученням, у присутності нотаріуса і свідків, які прочитали текст заповіту у голос, за заповідача заповіт підписав ОСОБА_8 (т.1 а.с. 87).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 81 року, що підтверджено актовим записом про смерть №3587 (т.1 а.с. 68) та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30.03.2015 року (т.1 а.с. 73).

07 травня 2015 року до нотаріуса Іващенко О.І. поштою надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини ОСОБА_4 (т.1 а.с. 54)

03 вересня 2015 року до нотаріуса Іващенко О.І. поштою надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини ОСОБА_4 (т.1 а.с. 69).

29 вересня 2015 року до нотаріуса Іващенко О.І. надійшла заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини батька ОСОБА_4 (т.1 а.с. 72).

Згідно із постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.04.2016 року приватний нотаріус Іващенко О.І. відмовила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом так як не подані документи необхідні для вчинення нотаріальних дій, а саме для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с. 93).

За змістом відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 10.03.2016 року станом на 31.12.2012 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована: - 473/1000 частин за ОСОБА_3 , - 527/1000 частин за ОСОБА_4 (т.1 а.с. 98), та дані обставини підтверджуються договором міни від 04.02.2003 року (т.1 а.с. 99).

Матеріалами інвентаризаційної справи на нежитлову будівлю 12а по АДРЕСА_2 , яка розташована на земельній ділянці площею, 2500 кв.м та складається з будівлі церкви літ. «А» та господарських будівель: будівлі охорони літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», навісу літ. «Д», надвірних споруд №1-5, інших споруд І-ІІ., підтверджується право власності заповідача ОСОБА_4 на зазначене майно згідно рішення Бородінської селищної ради депутатів Тарутинського району Одеської області № 136 від 07 вересня 2005 року, рішення Бородінської селищної ради депутатів Тарутинського району Одеської області №137 від 07 вересня 2005 року, розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів в районі, рішення виконавчого комітету Бородінської селищної ради № З про оформлення права приватної власності на будівлю церкви по АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.11.2006 року, виданого виконавчим комітетом Бородінської селищної ради, рішення реєстратора Тарутинського районного бюро технічної інвентаризації від 06 грудня 2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Тарутинського районного бюро технічної інвентаризації від 06.12.2006 року, рішення №135 19-ї сесії IV скликання Бородінської селищної ради Тарутинського району Одеської області від 07 вересня 2005 року про відведення земельної ділянки загальною площею 0, 32 га ОСОБА_4 на території Бородінської селищної ради.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 складається з: 527/1000 частин двокімнатної квартири під АДРЕСА_1 , загальною площею 49,5 кв.м.; нежитлової будівлі АДРЕСА_2 , розташованої на земельній ділянці площею 2500 кв.м, що складається з будівлі церкви літ. «А» та господарських будівель: будівлі охорони літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», навісу літ. «Д», надвірних споруд №1-5, інших споруд І-ІІ.

Згідно із висновку №77 посмертної комісійної судово-медичної експертизи, яку за період з 09.04.2021 року по 27.08.2021 року провели експерти Комунальної установи «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи», ОСОБА_4 , виходячи з його віку та стану здоров`я, міг самостійно читати та підписувати заповіти від 13 та 14 січня 2014 року на дату їх посвідчення, так як експерти при аналізу медичної документації та двох медичних оглядів ОСОБА_4 04.03.2013 року та 14.08.2014 року , прийшли висновку, що у даний проміжок часу між зафіксованими у медичних картках оглядах, до якого відноситься і момент посвідчення оспорюваних заповітів, не зафіксовано жодних захворювань та вад, які могли б перешкоджати можливості читати та підписувати заповіти 13 та 14 січня 2014 року, та зокрема, не зафіксовано будь-якої патології верхніх кінцівок, нервової системи та жодної патології зору.

Судом першої інстанції правильно не прийнято в якості допустимого доказу наданий стороною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 висновку спеціалістів оцінки стану здоров`я ОСОБА_4 , згідно із якого спеціаліст прийшов до висновку, що експертний висновок є необґрунтованим та необ`єктивним, оскільки не враховує клінічну симптоматику встановленого ступеня тяжкості дисциркуляторної енцефалопатія, стадії її перебігу та етапність погіршення зору при вікової катаракті.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Докази як будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи , у відповідності до ч.2 ст. 76 ЦПК України, встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Висновок спеціаліста Цивільним процесуальним кодексом України не віднесено до способу доказування можливого фізичного стану особи у певний проміжок часу, та взагалі запрошення спеціаліста, врегульовано у цивільному процесі статтею 74 ЦПК України та передбачає участь спеціаліста виключно для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо), а крім того законодавцем чітко визначено у ч.2 ст. 74, що допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.

Одночасно із цим розглядаючи вказаний висновок як заперечення проти достовірності експертного висновку суд приймає до уваги, що спеціалістом у висновку фактично проголошена теоретична можливість погіршення стану спадкодавця у період 2014 року, на підставі наявної медичної документації про те, що у 2007 році У ОСОБА_4 була зафіксована незріла вікова катаракта та гіпертеносклеротична ангіопатія сітківкі, у відповідності до чого спеціалістам визначна теоретична вірогідність прогресії даних захворювань, які і могли б привести до неможливості спадкодавцем у 2014 році самостійного читання та підписування документів. Тобто відсутність у медичних оглядах лікарів, які безпосередньо наглядали ОСОБА_4 у період 2013-2014 років, такого факту як розвиток катаракти та фактичну відсутність зору хворого, а також відсутність у діагностики хворого його скарг на відсутність зору, не було предметом дослідження спеціаліста, який лише зробив висновок про можливість звернення хворого у зазначений час до інших, приватних медичних закладів з певних причин, при відсутності будь яких доказів таких звернень або відповідного лікування. У сукупності данні обставини дозволяють суду не приймати вказаний висновок спеціаліста і як допустимий доказ і як не достовірне заперечення щодо експертного висновку.

Згідно із вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року у справі №520/7514/16ц , яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2018 року, та яким було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , третя особа приватний нотаріус Іващенко О.І. про визнання недійним заповіту складеного ОСОБА_4 14.01.2014р. з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України визнання недійним правочину, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, були встановлені певні обставини складення і посвідчення заповітів від 13 та 14 січня 2014 року, які не потребують додаткового доказування у даної справі , в якою приймають участь ті ж самі особи та предметом якої є тім ж самі обставини.

Так вищевказаним рішенням суду було встановлено, що нотаріус Іващенко О.І. 13 та 14 січня 2014 року була запрошена до квартири ОСОБА_4 ОСОБА_1 , яка представилась як особа яка допомагає спадкодавцю, та саме ОСОБА_1 займалась запрошенням свідків.

Так під час розгляду зазначеної справи свідок ОСОБА_6 пояснила, що була запрошена ОСОБА_1 як сусідка ОСОБА_4 , яка попросила її підписати заповіт від імені ОСОБА_4 , однак після підписання заповіту свідок стурбований тим, що її «використовують» для невідомих їй обставин звернулась до ОСОБА_1 і нотаріуса з вимогою про скасування її підпису та взагалі її участі у посвідчені заповіту, після чого її повідомили, що заповіт буде посвідчено знову, а минулий вже не буде легітимним, тому не потрібно офіційно відкликати або анулювати підпис.

Третя особа приватний нотаріус Іващенко О.І. пояснювала що для посвідчення заповіту від імені ОСОБА_4 13 січня 2014 року її запросила ОСОБА_1 , у квартирі вона спілкувалась особисто з спадкодавцем, який мав слабкий зір і не міг самостійно читати та внаслідок хвороби важко пересувався, який пояснював, що бажає надати частку квартири ОСОБА_1 , під час виготовлення заповіту у квартирі були свідки, один з який наголос прочитав зміст заповіту, а потім свідки та особа, яка також була присутня під час складення заповіту його підписала від імені заповідача. У наступний день ОСОБА_1 знову звернулась до нотаріуса із проханням складення нового заповіту так як спадкодавець бажає збільшити коло спадкоємців, та знову 14 січня 2014 року у квартирі спадкодавця у присутності свідків було виготовлено нотаріусом власноруч новий заповіт , який було проголошено вголос свідками та підписано свідками та іншою особою від імені спадкодавця.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що 14 січня 2014 року за проханням його знайомого ОСОБА_8 поїхав до квартири знайомої останнього, де він був присутній як свідок при складенні заповіту від імені хворої особи. Про те, що він був саме свідком ОСОБА_10 зрозумів у судовому засіданні при розгляді справи №520/7514/16-ц, а до цього свою присутність не дуже розумів. Він трохи знає українську тому міг би прочитати в голос заповіт, однак самих обставин складення та підписання заповіту не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_11 пояснював, що 13 та 14 січня 2014 року, він та його батько, який потім помер, а також 14 січня за його проханням знайомий ОСОБА_10 , на прохання знайомої ОСОБА_1 , були присутні при складенні заповітів від імені особи, якої ОСОБА_12 надавала допомогу. Обставини складення даних заповітів свідок пам`ятає не дуже гарно, але пояснив, що 13.01.2014 року, коли він вже пішов з квартири подзвонила ОСОБА_13 та сказала, що особа яка була підписантом відмовилась від підпису і тому завтра необхідно знову все підписати, та просила його взяти із собою додаткову знайому особу.

Свідок листоноша ОСОБА_14 вказав яким чином відбувалась передача-отримання пенсії спадкодавцем ОСОБА_4 , де він сам ( ОСОБА_4 ) всі одинадцять місяців після вчинення заповіту самостійно (одягав окуляри тоновані), розписувався в пенсійних відомостях та по кілька разів самостійно перераховував отриману пенсію, якщо була мілкі купюри.

В суді були оглянуті відомості видачі пенсій, в яких містяться власні підписи ОСОБА_4 у період часу після складення заповітів, що сама ОСОБА_13 та її представники не спростовували, та не доводили наявність підпису самої ОСОБА_15 або інших осіб замість підписів ОСОБА_16 .

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 у судовому засіданні підтверджували, що ОСОБА_4 не володів українською мовою взагалі.

Посилання представників Розлован в якості доказів розуміння ОСОБА_4 , української мови на наявність цивільних справ, в яких спадкодавець як раз у період часу наближений до складення заповітів, підписував позов на української мові, та дані твердження суперечать самої позиції сторони ОСОБА_13 , так як якщо ОСОБА_4 у той час мав можливість самостійно підписувати позовні заяви, розуміючи їх зміст написаний українською, то незрозумілим є неможливість підписання заповітів, а якщо там підпис не його то ї твердження о розумінні їм змісту документу не може прийматись як обґрунтоване.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із спадкуванням, захистом права власності та визнання правочинів недійсними врегульовані Цивільним кодексом України.

За змістом ст. ст. 1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

За частиною 4 ст.207 ЦК якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи . на. тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту; 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Розділ 2, глава З Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Так, в п.1.8, глави З, 2-ого розділу вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Згідно розділу 2-го, глави 1-ОЇ; П.2, п.п.21,2,.2 даної Інструкції вказано, що письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються, нотаріусом не менше ніж удвох примірниках, один з яких залишається, у матеріалах справи. Усі примірники підписуються учасниками правочину та мають силу оригіналу, у тому числі примірник, який зберігається у справах нотаріуса.

Відповідно до п.6. глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 «якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка».

Відповідно до п. 10 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 «якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє».

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків, його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині, судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України) та підписаний заповідачем особисто, окрім визначених законом випадків.

Як вже зазначалось заповіт являє собою особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Стаття 1257 ЦК України визначає підстави недійсності заповіту, виокремлюючи підстави його нікчемності (ч. 1 ст. 1257 ЦК України ) та недійсності (ч. 2 ст. 1257 ЦК України ). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Судом заповіт визнається недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Ця конструкція має безпосередній зв`язок із принципом свободи заповіту як ключовим положенням спадкового права, що формує окремий вид (підставу) спадкування (ст. 1217 ЦК України), та з відповідними нормами законодавства про спадкування, якими визначена форма заповіту і порядок його посвідчення. Принцип свободи заповіту, з огляду на визнання пріоритету спадкування за заповітом перед спадкуванням за законом, потребує охорони і захисту не тільки на стадії складання і посвідчення заповіту, а й при подальшому здійсненні спадкових прав і набутті права на спадщину. У свободі заповіту втілені загальні уявлення про свободу як здатність і можливість людини діяти на власний розсуд, керуючись власними принципами, цінностями й інтересами, реалізуючи свої уявлення про сенс життя. Людині завжди притаманна свобода волі. Свобода заповіту виступає складовою комплексу основоположних прав і свобод людини. Дотримання принципу свободи заповіту має виключати свавільне ігнорування волі заповідача.

У справі, яка переглядається, встановлено, що оспорюванні заповіти записані нотаріусом у квартирі заповідача власноруч, із присутністю свідків та підписані сторонніми особами (не заповідачем), про що здійснена відповідна запис у заповіті із зазначенням причини хворий , має слабкий зір, не може особисто прочитати текст заповіту у голос та підписати його.

Під час розгляду даної справи не було належними та допустимими доказами доведено, що заповідач ОСОБА_4 на момент складення та підписання заповітів як 13 так і 14 січня 2014 року мав будь-які фізичні вади, які б не дозволяли йому самостійно підписати вказані заповіти, навпаки - як висновок судово-медичної експертизи, яким було встановлено можливість заповідачем у вказаний період самостійно здійснити читання та підписання заповітів, так і пояснення свідка ОСОБА_14 , які підтверджуються оглянутими відомостями видачі пенсій, про те що навіть у час після складення заповітів заповідач самостійно отримував, перераховував пенсію та розписувався про її отриманні, підтверджують можливість заповідачем самостійно здійснювати свої права по власному волевиявленню у тому числі самостійно читати та підписувати заповіти.

Крім того факт можливості заповідачем самостійно здійснювати читання та підписування не спростовувались ї нотаріусом та свідками складання заповітів, у присутності яких дані обставини не з`ясовувались так як вони не розповідали про те, що у їх присутності заповідач, якій з їх слів розумів все що відбувалось, розповідав про неможливість самостійного ознайомлення зі змістом заповіту або висловлювався про неможливість його самостійного підписання.

Таким чином, у заповітах від 13 та 14 січня 2014 року відсутня одна із головних вимог до форми правочину - його підписання заповідачем як підтвердження власного волевиявлення, при відсутності підстав для підписання правочину іншою особою у відповідності до вимог ст. ст. 207 , 1248 ЦК України.

04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС пояснила, що принцип «jura novit curia» зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини.

Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Додатково про обов`язок суду застосувати принцип «jura novit curi» Велика Палата ВС нагадала в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц: «неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

У даному випадку суд, встановивши наявність при складенні заповітів порушення вимог щодо їх форми, приходить до висновку що належним способом застосування норм права є визнання даних правочинів нікчемними, а ні задоволення вимог про визнання даних правочинів недійсними як просить сторона.

Дійсно, при розгляді даної справи судом з`ясовано, відсутність належних та допустимих доказів того, що заповідач у даних заповітах діяв за власним волевиявленням , так як з незрозумілих підстав він був позбавлений права самостійно читати та підписувати заповіти, зміст даних правочинів не було перекладено на зрозумілу йому мову, крім того і виклик свідків для складення заповіту і визначення та запрошення осіб, які здійснювали підпис замість заповідача, було здійснено не самим заповідачем а особою, в інтересах якої складались дані заповіти, однак стаття 1257 ЦК України чітко визначає, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є саме нікчемним. А згідно вимог ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визнання заповітів від 13 та 14 січня 2014 року нікчемними є одночасно підставою і для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності на успадковане згідно зазначених заповітів майно, так як згідно вимог ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний ( нікчемний ) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість висновку №77 посмертної комісійної судово-медичної експертизи, яку за період з 09.04.2021 року по 27.08.2021 року провели експерти Комунальної установи «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи», то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Скаржник ОСОБА_1 фактично незгодна з висновками, яких дійшли експерти за результатами проведення посмертного комісійного судово-медичного дослідження у висновку судово-медичних експертів №77 року, однак жодних належних та допустимих доказів, що даний висновок є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, скаржником не надано.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги Незалежне судово-медичне дослідження Висновок спеціалістів Древицького О.І. та ОСОБА_5 з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об`єкт експертизи, який є доказом у справі, або змінено його властивості, не замінює сам доказ та не є підставою для звільнення від обов`язку доказування. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об`єкт експертизи або змінено його властивості, до розгляду судом не приймається, крім випадків, коли особа, яка його подає, доведе можливість проведення додаткової та повторної експертизи з питань, досліджених у висновку експерта. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Як вбачається з Висновку спеціалістів, то вказаний документ за своєю суттю не є експертизою, передбаченою ЦПК України, особи, які проводили судово-медичне дослідження не попереджені про кримінальну відповідальність, а також не вказано, що вказаний документ був підготовлений для подання до суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року саме порушення судом інстанції право на подання доказів, то колегія суддів зазначає, що право на подання доказів не є необмеженим, процедура подання доказів врегульована цивільним процесуальним законодавством.

Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

ОСОБА_1 не виконано вимоги ст. 83 ЦПК України, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті доказів.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 17 квітня по 21 квітня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 квітня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк