КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7452/2023
Справа № 362/39/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Кравченко Л.М. у м. Василькові за позовом Управління поліції охорони в Київській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року позивач Управління поліції охорони в Київській області звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 150646,49 грн. матеріального збитку та 1500 грн. вартості автотоварознавчого дослідження.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 ,12 вересня 2016 року о 10:00, керуючи автомобілем Opel Kadet д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , на а/д Київ-Одеса, 35 км. +500 м., в порушення п.п. 3.2, 12.1, 12.3 ПДР, не дотримався безпечної швидкості руху, при наближенні автомобіля з увімкненим синім проблисковим маячком не надав йому дорогу, та при виникненні перешкоди для руху не вчинив заходів для зменшення швидкості або безпечного об`їзду перешкоди, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Hyundai д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачеві, під керуванням ОСОБА_3 , який перестроювався з крайньої правої смуги у ліву з увімкненим проблисковим маяком синього кольору, чим завдав механічних пошкоджень обом транспортним засобам, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Відповідно до постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2017 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Крім того, відповідно до висновку № 0242 від 29 червня 2017 року дослідження обставин ДТП за участі автомобілів Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 та Hyundai д.н.з. НОМЕР_2 , виготовленого ТОВ «Експертна компанія «Індекс», дії відповідача не відповідають вимогам Правил дорожнього руху. Відповідно до звіту про визначення матеріального збитку від 15 листопада 2017 року, виготовленого ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза - Стандарт», вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, складає 150646 грн. Також оплата за автотоварознавче дослідження ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза - Стандарт» становить 1500 грн.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління поліції охорони в Київській області 150646,49 грн. в рахунок відшкодування майнового збитку та 1500 грн., сплачених за послуги проведеного автотоварознавчого дослідження, та витрати по сплаті судового збору 2282,19 грн., а всього 154428,68 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2023 року в заяві відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в матеріалах справи відсутні судові повістки, які направлялися на його адресу, що не дозволяє оцінити їх зміст відповідності вимог ст. 129 ЦПК України, а наявні рекомендовані повідомлення не можуть вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам ч. 1 ст. 130 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

В даному випадку з наявних в матеріалах справи доказів неможливо однозначно встановити, що саме ОСОБА_1 особисто отримав судові повістки з процесуальними документами в справі. Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулись до суду, не містять підпису отримувача, тобто з них не вбачається, хто саме отримував судові повістки.

Вказував, що тривалий час фактично не проживав за адресою, на яку судом першої інстанції направлялись судові повістки у 2018 році, а члени його родини є зареєстрованими та проживають за іншою адресою. Вся родина ОСОБА_4 постійно до цього часу проживає за адресою місця реєстрації дружини, а саме АДРЕСА_1 . Крім того, згідно довідки ОСББ «П.Запорожця, 195» від 22 серпня 2022 року, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , що також підтвердили сусіди. Судова повістка про виклик до суду на 14 вересня 2018 року взагалі повернута до суду з вказівкою «за закінченням встановленого терміну зберігання», що також свідчить про неможливість ОСОБА_1 отримувати попередню та наступну повістки. За таких обставин суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про непорушення права ОСОБА_1 на справедливий суд.

Вказував, що внаслідок проведення заочного розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

По суті позову посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, вказував, що у спірних правовідносинах на момент настання ДТП, яка мала місце 12 вересня 2016 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 як водія автомобіля була застрахована в ПрАТ «Страхова Група «Ю.Бі.Ай-Кооп» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/1213190 від 11 травня 2016 року, в тому числі за шкоду, заподіяну майну третіх осіб з лімітом відповідальності 100000 грн. За таких обставин, якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Наголошував, що у страховика ОСОБА_1 - ПрАТ «Страхова Група «Б.Бі.Ай-Кооп» протягом одного року з часу ДТП існував обов`язок виплати Управлінню поліції охорони в Київській області страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика, проте позивачем не реалізував таке право у встановлені законом порядку і строки.

При цьому, звертаючись до суду, позивач не посилався на те, що незвернення до страховика було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відтак, оскільки позивач не звернувся до страховика відповідача та не отримав відмову у виплаті страхового відшкодування, в тому числі в судовому порядку, а строк, протягом якого він міг реалізувати своє право за рахунок страховика, сплив на час пред`явленого позову 22 грудня 2017 року, то він втратив і право на відшкодування шкоди від страхувальника в межах страхової виплати потерпілій особі, тому передбачених законом підстав для задоволення позову щодо відшкодування матеріальної шкоди немає.

Таким чином, судом першої інстанції невірно застосовано ч. 1 ст. 1666 ЦК України в поєднанні з вимогами норм Закону України «Про страхування» та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Наголошував, що ДТП у даній справі сталася 12 вересня 2016 року, а відтак звіт про визначення вартості матеріального збитку, який відображає механічні ушкодження та розмір збитків, заподіяних власнику транспортного засобу внаслідок ДТП, що сталась 12 вересня 2017 року, не стосується спірних правовідносин та не є належним та допустимим доказом в даній справі. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що огляд експертом пошкодженого транспортного засобу фактично відбувся тільки 24 жовтня 2017 року, тобто більше ніж через один рік після настання ДТП, що дає підстави вважати наданий позивачем висновок недостовірним доказом розміру завданої шкоди, який не відображає реальних механічних ушкоджень автомобіля позивача.

Вважав, що сторона позивача мала довести, що наявність пошкодженого транспортного засобу у стані на момент ДТП, а не через 13 місяців, порушує її права як власника, тобто довести причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди і винними діями відповідача, а також розмір завданої матеріальної шкоди відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого майна, утім наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і завданою позивачу шкодою за результатом оцінки всіх фактичних обставин справи не вбачається, як і розміру майнових збитків згідно експертного висновку.

Звертав увагу, що у наданому позивачем висновку про визначення вартості матеріального збитку від 15 листопада 2017 року відсутні дані про те, що цей висновок підготовлено саме для подання до суду та те, що експерт попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а відтак є неналежним і недопустимим доказом у справі. Водночас сторона позивача не зверталася до суду з клопотанням про призначення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення реального розміру збитків внаслідок пошкодження його рухомого майна саме в ДТП за участі відповідача 12 вересня 2016 року.

Таким чином, позивач не довів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами наявності шкоди та її розміру, а тому в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 154428,68 грн.

Наводив заперечення щодо ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2023 року стосовно строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції. Вказував, що як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 не був присутній у судовому засіданні, в якому було ухвалене заочне рішення суду, та копію цього рішення не отримував під розписку, відтак днем вручення йому заочного рішення є день ознайомлення його представника з матеріалами справи, а саме 17 серпня 2022 року. Суд не врахував, що відповідач тривалий час фактично не проживав за адресою, на яку судом першої інстанції направлялись судові повістки в 2018 році, у зв`язку з чим не міг отримувати зазначену кореспонденцію фізично.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, встановлено, що 16 травня 2017 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , на а/д Київ-Одеса, 35 км. + 500 м., в порушення п. 3.2, 12.1, 12.3 ПДР, не дотримався безпечної швидкості руху, при наближенні автомобіля з увімкненим синім проблисковим маячком не надав йому дорогу, та при виникненні перешкоди для руху не вчинив заходів для зменшення швидкості або безпечного об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , який перестроювався з крайньої правої смуги у ліву з увімкненим проблисковим маяком синього кольору, чим завдав механічних пошкоджень обом транспортним засобам та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП (а. с. 51).

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» 15 листопада 2017 року, вартість відновлювального ремонту КТЗ Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_3 , складає 247111,49 грн., ринкова вартість КТЗ за порівняльним підходом може складати 251132,95 грн., вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_3 внаслідок ДТП 12 вересня 2017 року, складає 150646,49 грн. (а. с. 4 - 20).

На а. с. 46 - 49 наявна копія висновку № 0242 експертного дослідження обставин ДТП за участі автомобілів Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 та Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_3 , складеного ТОВ «Експертна компанія «ІНДЕКС» 29 червня 2017 року, згідно якого в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля Opel ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 12.9 б) ПДР з вибору швидкісного режиму, а також вимогам п. 3.2 ПДР в частині надання дороги транспортному засобу з ввімкненою сигналізацією, і вказані невідповідності з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

На а. с. 50 знаходиться копія платіжного доручення від 24 жовтня 2017 року № 17320, згідно якого позивачем сплачено на користь ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» вартість автотоварознавчого дослідження 1500 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до заяви про перегляд заочного рішення відповідачем ОСОБА_1 надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , з особливими відмітками про наявність біржової угоди від 08 травня 2010 року № 197899/18-04 (а. с. 119 - 120), та копію полісу № АР/1213190 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з терміном дії з 20 травня 2016 року по 10 травня 2017 року, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 , страхова сума за шкоду, заподіяну майну - 100000 грн. (а. с. 121).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов Управління поліції охорони в Київській області про відшкодування шкоди, суд першої інстанції керувався ст. 22, 1166, 1187, 1192 ЦК України та виходив із того, що оскільки в момент дорожньо-транспортної пригоди автомобілем Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 керував відповідач ОСОБА_1 , то відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України саме він є особою, яка зобов`язана відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а також витрати, сплачені позивачем за послуги проведеного автотоварознавчого дослідження.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною згідно постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2017 року, не заперечувалась сторонами у справі та у апеляційній скарзі.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зробила правовий висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, встановивши, що позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 повідомив суду, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12 вересня 2016 року, його цивільно-правова відповідальність, як водія автомобіля Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_1 , належного на праві власності ОСОБА_2 , була застрахована в ПрАТ «Страхова Група «ЮБі.Ай-Кооп» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ААР/1213190 від 11 травня 2016 року, в тому числі за шкоду, заподіяну майну третіх осіб з лімітом відповідальності 100000 грн.

Докази, на які ОСОБА_1 посилався в заяві про перегляд заочного рішення, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами, мають істотне значення для правильного вирішення справи, однак ним не було надано належної оцінки судом першої інстанції.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що матеріали справи не містять доказів звернення позивачем до страховика, в якого було застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу, винного у дорожньо-транспортній пригоді, для отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За таких обставин пред`явлення вимог до відповідача ОСОБА_1 , який є водієм транспортного засобу, щодо якого укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, до моменту визначення обсягу відповідальності страховика, є безпідставним та передчасним.

Дані обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції і безпідставно стягнуто із відповідача на користь позивача майнову шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, судом першої інстанції невірно застосовано ч. 1 ст. 1166 ЦК України в поєднанні з вимогами норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Апеляційний суд приймає до уваги, що наявні в матеріалах справи докази не надають підстави для висновку, що позивачем належно доведено розмір завданої майнової шкоди, оскільки згідно звіту ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» про визначення вартості матеріального збитку від 15 листопада 2017 року, ним визначено матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_3 внаслідок ДТП 12 вересня 2017 року, в той час як постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 12 вересня 2016 року, відтак зазначений звіт не містить інформації щодо предмету доказування.

Враховуючи наведене, позов Управління поліції охорони в Київській області є недоведеним, необґрунтованим та задоволенню не підлягав.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що в наданому позивачем висновку про визначення вартості матеріального збитку від 15 листопада 2017 року відсутні дані про те, що цей висновок підготовлений до суду та те, що експерт попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а відтак є неналежним і недопустимим доказом. Такі доводи ґрунтуються на помилковому сприйнятті відповідачем звіту про визначення вартості матеріального збитку, який є загальним письмовим доказом, як висновку експерта, до якого ст. 102 ЦПК України встановлені відповідні вимоги. Натомість в рішенні суду першої інстанції будь-які висновки про те, що зазначений звіт є саме висновком експерта, відсутні.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив право відповідача на справедливий суд та відсутність належних та достатніх відомостей щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, що відповідач вважав підставою для скасування рішення, передбаченою п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

В матеріалах справи наявні два рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 72, 84), згідно яких за адресою реєстрації ОСОБА_1 було вручено судові повістки про виклик до суду в засідання 17 травня 2018 року та 05 грудня 2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Враховуючи вищевикладене, вимоги ЦПК України щодо повідомлення учасника справи про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції дотримані.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року в справі № 759/13185/18 (провадження № 61-14178св20) зроблено правовий висновок про те, що напис про одержання поштового відправлення адресатом або членом його сім`ї, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання такого відправлення. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак вказану презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги, що після укладення шлюбу 11 серпня 2017 року ОСОБА_1 проживає за місцем реєстрації дружини АДРЕСА_1 , і довідкою ОСББ «П.Запорожця, 195» від 22 серпня 2022 року підтверджується, що він фактично не проживає за адресою АДРЕСА_2 , наведених обставин не спростовують.

Посилання відповідача на те, що судова повістка про виклик до суду на 14 вересня 2018 року повернулась до суду з вказівкою причин повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання» в даному випадку правового значення не мають, оскільки щодо інших судових засідань, в тому числі на 05 грудня 2018 року, коли було ухвалене оскаржуване заочне рішення, відповідач був належним чином повідомлений.

Не є релевантними та відхиляються апеляційним судом посилання апеляційної скарги на правові висновки, сформульовані Верховним Судом в постанові від 20 липня 2022 року в справі № 720/894/20, в якій встановлено обставини неповідомлення позивача про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання під час розгляду спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а не обставини вручення судової повістки.

Також не можуть вважатися релевантними посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 11 листопада 2020 року в справі № 759/13185/18, в якій Верховним Судом встановлено інші обставини, а саме, що за адресою, на яку місцевий суд надіслав ухвалу про відкриття провадження у справі, члени сім`ї заявника з прізвищем «ОСОБА_1» не проживали, про що свідчить інформація з реєстру територіальної громади міста Києва.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, а також пов`язані з ними заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 30 січня 2023 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати за подання заяви про перегляд заочного рішення 496,20 грн. та апеляційної скарги в розмірі 3423,29 грн., всього 3919,49 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Управлінню поліції охорони в Київській області в позові до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

Стягнути з Управління поліції охорони в Київській області (м. Київ вул. Гайдара 8 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 3919,49 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.