Постанова

Іменем України

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 175/3374/21

провадження № 61-10014св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Коломієць Г. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що 10 жовтня 2010 року між ОСОБА_2

та ОСОБА_1 укладено шлюб, який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року у справі № 200/12497/18 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_4 .

За час перебування у шлюбі ними було придбано нерухоме майно, яке

у добровільному порядку вони поділити не змогли, а саме:

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , набуту на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 14 жовтня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369);

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0245, площею

0,12 га по АДРЕСА_1 , набуту на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ. А загальною площею 147,2 кв. м (житлова - 60,3 кв. м),

тераса літ. а, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, яма зливна 3Я, колонка літ. К, замощення І, споруди № 1-4 по АДРЕСА_1 , набутий на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , виданого

27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (дата державної реєстрації 29 березня 2013 року).

Позивач зазначав, що вказане спірне майно перебувало у володінні

і користуванні тільки відповідача.

На думку ОСОБА_1 , оскільки спірний автомобіль є неподільним майном, він у відповідності до вимог статті 364 ЦК України має право на одержання від відповідача грошової компенсації його частки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

визнати право спільної сумісної власності за ним та ОСОБА_2 на:

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0245, площею

0,12 га по АДРЕСА_1 ;

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ. А загальною площею 147,2 кв. м (житлова - 60,3 кв. м),

тераса літ. а, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, яма зливна 3Я, колонка літ. К, замощення І, споруди № 1-4 по АДРЕСА_1 ;

автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

визнати за ним право власності на 1/2 частину:

земельних ділянок кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га та кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,12 га, розташованих по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ;

житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ. А загальною площею 147,2 кв. м (житлова - 60,3 кв. м), тераса літ. а, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, яма зливна 3Я, колонка літ. К, замощення І, споруди № 1-4 по АДРЕСА_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на його користь у порядку поділу кошти у сумі

167 180, 00 грн компенсації 1/2 частини вартості автомобіля HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , та припинити за ним право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області

від 19 листопада 2021 року у складі судді Васюченка О. Г. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з самого початку шлюбу

і до його розірвання між сторонами фактично не існували шлюбні відносини, оскільки ОСОБА_1 проживав у м. Києві, а ОСОБА_2 -

у Дніпропетровській області. Позивач перші два роки приїздив на вихідні,

а потім все рідше і лише, щоб навідатись до дитини. Крім того при розірванні шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягли взаємної згоди, що останній

не буде претендувати на майно ОСОБА_2 .

При цьому суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано суду доказів

на підтвердження ведення з відповідачем спільного господарства, участі

у придбанні спірного майна, участі у сплаті боргів на придбання майна тощо. Спірне майно було придбано відповідачем за власні кошти, кредитні кошти від заставленого майна, що належало їй до шлюбу з ОСОБА_1 , а під час шлюбу з останнім відбулась лише формальна реєстрація земельних ділянок та об`єкта нерухомого майна.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 19 листопада 2021 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на:

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 14 жовтня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369);

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0245,

площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , виданого 27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ. А загальною площею 147,2 кв. м (житлова - 60,3 кв. м), тераса літ. а, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, яма зливна 3Я, колонка літ. К, замощення І, споруди № 1-4 по АДРЕСА_1 , набутий на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , виданого 27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:

земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 14 жовтня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369);

земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0245,

площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , виданого 27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ. А загальною площею 147,2 кв. м (житлова - 60,3 кв. м), тераса літ. а, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, яма зливна 3Я, колонка літ. К, замощення І, споруди № 1-4 по АДРЕСА_1 , набутий на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

У іншій частині позову про припинення права власності на автомобіль

та стягнення компенсації відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо придбання відповідачем за власні кошти спірного майна є недоведеним, оскільки доказів останнього матеріали справи

не містять, а також такі висновки суду першої інстанції є лише припущенням.

Суд апеляційної інстанції вважав, що спірне майно, зокрема: житловий будинок, дві земельні ділянки та автомобіль, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Оскільки відповідач презумпцію спільності майна подружжя не спростувала, тому наявні правові підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю сторін та визнання

за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного майна.

Разом із цим суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про припинення права власності на автомобіль та стягнення компенсації, оскільки відповідач не надала своєї згоди

на виплату грошової компенсації вартості частки автомобіля та відповідні кошти не були внесені на депозитний рахунок суду, тому суд визнав ідеальні частки на спірний автомобіль.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

У жовтні 2022 року до Верховного Суду представник ОСОБА_2 -

ОСОБА_6 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, зокрема: застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі

№ 756/2527/16-ц та 14 вересня 2022 року у справі № 534/1728/20, а також

не дослідження зібраних у справі доказів (пункти 1 та 4 частини другої

статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції до спірних правовідносин неправильно застосував норми матеріального права, зокрема: положення статей 57 та 60 СК України.

На думку представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , не є достатньою підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також його поділу між ними, оскільки останнім не надано належних й допустимих доказів

на підтвердження факту придбання цього майна саме за спільні кошти подружжя, а сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу

не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того позивачем не було доведено факту участі у матеріальному забезпеченні сім`ї та зокрема у будівництві спірного будинку.

Разом із цим заявник посилалась на те, що для погашення заборгованості

за виниклими борговими зобов`язаннями від 01 серпня 2008 року та

від 16 березня 2012 року ОСОБА_2 було продано свої квартири, які належали їй на праві приватної власності до шлюбу. Споживчий кредит

від 01 серпня 2008 року остання оформлювала для можливості придбання спірних земельних ділянок та побудови власного житла.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 вважає, що спірне майно

є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки його придбання відбувалось за її особисті кошти, у тому числі і від продажу майна,

що належало їй на праві приватної власності до шлюбу та одна спірна земельна ділянка належить їй особисто як особі, яка використала своє право на приватизацію цього спірного майна, а суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що кошти від реалізації нерухомості, що є приватною власністю відповідача, є також її особистою власністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 січні 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на касаційну скаргу у якому зазначено,

що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , у справах щодо поділу майна, придбаного під час шлюбу позивачем чи його представником, надавати суду докази на підтвердження його працевлаштування та будь-яких доходів не потрібно і це не передбачено законом.

Разом із цим вважає, що матеріали справи не містять належних

та допустимих доказів того, що відповідачем у 2008 році було отримано споживчі кредити для того, щоб у 2010 році придбати спірну земельну ділянку, на якій протягом 2011-2014 років побудувати спірний житловий будинок. У матеріалах справи відсутні кредитні договори. При цьому заявник посилається на те, що відповідачем у 2008 році було придбано квартиру

АДРЕСА_3 , яка у подальшому була переобладнана для використання останньою під офіс туристичного агентства. Доказів отримання іншого доходу для придбання цієї квартири ОСОБА_2

не надавала.

На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , довідка акціонерного товариства «УкрСиббанк» від 15 травня 2018 року № 162/68-18-33 містить лише інформацію про відсутність непогашених кредитів на відповідну дату

та не вказує на існування будь-яких договірних відносин ОСОБА_2 й банку.

Матеріали справи не містять розписок про взяття ОСОБА_2 у борг коштів для погашення заборгованості за споживчими кредитами.

Разом із цим, на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ,

ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що позивач з нею

не вів спільного господарства та спільний побут.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2023 року справу призначено

до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 611 зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась дочка - ОСОБА_4 .

За час шлюбу сторонами придбано у власність нерухоме майно, а саме:

земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 14 жовтня 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369);

земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0245, площею

0,12 га по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 27 грудня 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ. А загальною площею 147,2 кв. м (житлова - 60,3 кв. м), тераса літ. а, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, яма зливна 3Я, колонка літ. К, замощення І, споруди № 1-4 по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 27 грудня 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

автомобіль Hyundai IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (дата державної реєстрації 29 березня 2013 року).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року у справі № 200/12497/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2

та ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,

що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права

на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм

на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна,

що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше

не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть

їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що

є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними

в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна

на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається

на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається

не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму

статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу

не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірне майно (житловий будинок, земельні ділянки, автомобіль) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі, а тому підстави для відступу від рівності часток відсутні. ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно. У зв`язку із чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірних земельних ділянок, житлового будинку та автомобіля, а також про визнання

за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цього майна.

Проте колегія суддів Верховного Суду вважає такий висновок передчасним, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та письмові пояснення у справі, ОСОБА_2 посилалась на те, що спірне майно було нею придбано

за її особисті кошти. Зазначала, що для придбання спірних земельних ділянок та побудови спірного житлового будинку, нею 01 серпня 2008 року було укладено договір про споживчий кредит із АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до умов якого вона отримала грошові кошти у розмірі 130 000,00 доларів, строком до 31 липня 2018 року. При цьому для погашення заборгованості, 16 березня 2012 року було взято у знайомого у борг грошові кошти у розмірі

70 000,00 доларів США.

У подальшому, для погашення заборгованості за виниклими борговими зобов`язаннями, ОСОБА_2 23 листопада 2018 року та 13 березня

2019 року продала свої квартири, які належали їй на праві особистої приватної власності, а саме квартиру

АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_3 .

Разом із цим ОСОБА_2 посилалась на те, що спірні земельні ділянки вона придбала за особисті кошти, у тому числі і від продажу майна,

що належало їй до шлюбу, та використавши своє право на приватизацію,

а під час шлюбу з позивачем відбулась лише формальна реєстрація земельних ділянок та об`єкта нерухомого майна. Земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га

по АДРЕСА_1 , сформована для ведення особистого селянського господарства до реєстрації шлюбу з відповідачем. Підставою виникнення права власності на вказану земельну ділянку є рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки

та надання її у власність», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14 жовтня 2014 року САК 398697.

Земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,1200 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться

по АДРЕСА_1 , право власності на неї набуто на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року № 2416. При цьому вказана земельна ділянка виділена та сформована була заздалегідь

до шлюбу із ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку ПЛ № 884659, зареєстрованим 07 грудня

2010 року у Кіровській селищній раді Дніпропетровської області за номером 31.

Верховний Суду у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 245/9244/17 (провадження 61-5729св22) дійшов висновків, що виходячи зі змісту

статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження

№ 14-712цс19).

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року

в справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року

в справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

У постанові від 08 липня 2020 року в справі від № 465/275/16-ц

(провадження 61-1125св19) Верховний Суд виходив з того, що

частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого

з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне

у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини

за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним

із подружжя укладено договір у інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 341/2539/13 (провадження № 61-5478св20) дійшов висновку, що сплата одним

із подружжя частини коштів за кредитним договором, укладеним іншим

з подружжя до шлюбу, не змінює правового режиму набутого за таким договором майна. Зобов`язання з повернення кредиту за таким договором виникає лише у того з подружжя, хто уклав такий договір. Сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок сімейного бюджету не може бути підставою для визнання права власності на майно, набуте до шлюбі, однак має враховуватися під час спору про поділ майна подружжя чи боргових зобов`язань. При цьому суд погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для стягнення

з відповідача половини коштів, сплачених у рахунок погашення кредиту

в період спільного проживання сторін.

У постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження

№ 61-14809сво21) Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права (статті 60, 69 СК України, статті 179, 190 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/14662/15-ц (провадження

№ 61-19294св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 341/2539/13 (провадження № 61-5478св20), щодо можливості стягнення на користь одного з подружжя сум, сплачених за кредитним зобов`язанням іншого з подружжя під час шлюбу.

Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

За вимогами статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного майна, суд апеляційної інстанції всупереч положенням статті 367 ЦПК України

не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та відзивам сторін,

не оцінив усі докази у справі у їх сукупності.

Не надав належної оцінки доводам відповідача ОСОБА_2 про те,

що спірне майно було набуто за рахунок кредитних коштів, а також отриманих у фізичної особи у борг, не з`ясував джерела коштів, за які було придбано спірне майно.

Суд апеляційної інстанції не з`ясував, яка частина коштів була сплачена

у період шлюбу, хто та за які кошти повертав іншу частину позичених коштів після припинення шлюбних відносин, при тому, що ОСОБА_2 у відзиві

на апеляційну скаргу та своїх письмових пояснення у справі посилалась

на те, що боргові зобов`язання були виконані за рахунок продажу її особистої приватної власності, зокрема двох квартир: АДРЕСА_4 та квартири

АДРЕСА_3 , які належали їй на праві особистої приватної власності (набуті у власність до укладення шлюбу

із ОСОБА_1 ).

Також судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що вона згідно із рішенням Кіровської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року

№ 585-29/VI «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затвердження поштової адреси земельної ділянки» отримала у власність земельну ділянку площею 0,0413 га, кадастровий номер :02:001:0094 для ведення особистого селянського господарства у межах населеного пункту, за адресою:

АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14 жовтня 2014 року НОМЕР_1 . Доводам ОСОБА_2 про те, що вона використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки у межах норм визначених ЗК України за цим видом використання, тому зазначена спірна земельна ділянка є її особистою приватною власністю

і не може бути спільним сумісним майном подружжям ОСОБА_1

та ОСОБА_2 . Суд апеляційної інстанції не дав оцінку зазначеним доводам та доказам, не зробив відповідного висновку про те, чи є це спірне майно спільним майном подружжя, придбаним за спільні кошти у період шлюбу,

чи воно не підлягає поділу як особисте майно відповідачки, не зазначив, яка земельна ділянка має та яке цільове призначення, на якій земельній ділянці побудований спірний житловий будинок, а яка була передана у власність

у порядку приватизації для інших потреб з іншим призначенням та видом використання.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції обмежився формальним посиланням на те, що відповідачка не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, не навів мотивів відхилення указаних заперечень відповідачки та мотивів і доказів на спростування висновків суду першої інстанції про те, що спірне майно є особистою власністю відповідачки, придбане нею за особисті кошти, тому воно не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог ОСОБА_1 й підстав, на які він посилався, висновки суду апеляційної інстанції про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можна вважати обґрунтованими

і вважати, що у цій справі виконано завдання цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя

й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Разом із цим колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що вимога позивача про стягнення

з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної власності на майно подружжя породжує обов`язок відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Такі висновки суперечать висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження

№ 14-182цс21).

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої

статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи

на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Г. В. Коломієць

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович