Номер провадження: 22-ц/813/4373/23
Справа № 496/2918/20
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння - земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом повернення йому земельної ділянки, а також стягнення судових витрат по справі.

В обґрунтування зазначив, що 24.06.1998 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 придбав у власність земельну ділянку площею 0,150 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 17.12.2004 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 21.03.2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасувала вказане вище рішення та направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 25.06.2012 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області вказана позовна заява залишена без розгляду.

Таким чином, після розгляду численних судових справ ОСОБА_6 залишився власником спірної земельної ділянки та залишився чинним державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на його ім`я.

Але за час розгляду справи ОСОБА_3 встиг оформити державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЯД № 970131, виданий 05.05.2008 року. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.12.2012 року державний акт на ім`я ОСОБА_3 був визнаний недійсним.

Під час розгляду адміністративної справи ОСОБА_6 стало відомо, що 02.06.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі продажу спірної земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від продажу земельної ділянки 160166,53 грн. Згідно відповіді Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 09.07.2020 року на адвокатський запит, у погосподарській книзі власником земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою, є ОСОБА_8 , який володіє нею на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 314 приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області.

Позивач, вказує, що він є рідним братом ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому він в даній справі виступає правонаступником. Враховуючи, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений в період судового спору відносно земельної ділянки, а державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_3 , визнаний недійним постановою суду, тому належна йому зазначена вище земельна ділянка знаходиться в чужому незаконному володінні та підлягає витребуванню. У зв`язку з викладеним вище та на підставі ст. 387 та ст. 1212 ЦК України позивач звернувся з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2022 року ухвалено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом повернення земельної ділянки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,150 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , вжиті ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.11.2020 року скасувати.

Суд першої інстанції керувався тим, що недоведеність, а отже відсутність порушення права позивача, тягне за собою відмову у його захисті судом і, відповідно, має наслідком відмову у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2022 року по справі № 496/2918/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом повернення земельної ділянки ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом повернення земельної ділянки ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшли помилкового висновку про те, що відповідач є добросовісним набувачем, відповідач та третя особа знали один одного, та укладаючи договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки діяли недобросовісно по відношенню до позивача, тому, ОСОБА_1 і звернувся до суду з позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України.

ОСОБА_1 на даний час не є власником спірної ділянки, але він є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 , який був законним власником спірної земельної ділянки, якби спірна земельна ділянку не була незаконно відчужена, вона перейшла б у право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом.

Крім того, скаржник зазначив, що позовна давність не може поширюватися на вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння, що не враховано судом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У січні 2023 представник відповідача адвокат Димовчі М.І. надіслав відзив на апеляційну скаргу у якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні, в режимі відеоконференції, адвокат Сиротенко В.С. представник позивача ОСОБА_1 надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримав, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Адвокат Димовчі М.І. представник відповідача ОСОБА_10 надав пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 просив у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовити рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

17.12.2004 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу серії ААО №705084 від 24.06.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №1-1134, отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №164371, площею 0,150 га, що розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області №48 від 20.07.2001 року, ОСОБА_6 належав на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку, що розташована на території Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області в АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 14-16).

На підставі вказаного рішення суду, відділом земельних ресурсів у Біляївському районі 05.05.2008 року було видано ОСОБА_3 . Державний акт серії ЯД №970131, на право власності на вказану вище земельну ділянку (т. 2 а.с. 32).

Проте, 28.11.2008 року заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2007 року скасовано і справа призначена до розгляду у загальному порядку.

Згодом, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року у справі № 2-91/2009 було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 і за останнім визнано право власності на спірну земельну ділянку (т.1 а.с. 10-11).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року залишено без змін.

02.06.2010 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_8 купив земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С., зареєстрованого у реєстрі за № 314 (т. 2 а.с. 2-3).

Згодом 21.03.2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 12-13).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.06.2012 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання правочину укладеним залишена без розгляду (т.1 а.с. 14).

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.12.2012 року державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія ЯД № 970131 від 05.05.2008 року на ім`я ОСОБА_3 , на підставі якого був укладений договір купівлі-продажу, визнано недійсним.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.09.2013 року, у справі №496/1576/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02.06.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0136, відмовлено (в касаційному порядку судові рішення не оскаржено) (т. 2 а.с. 65, 66-67).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31.10.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2017 року, у справі №496/1580/13-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знесенням будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (в касаційному порядку ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року у відкритті касаційного провадження на рішення суду першої та апеляційної інстанції відмовлено). Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем.

Таким чином, право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку набуте на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 24.06.1998 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №1-1134, було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА №164371, виданим 17 грудня 2004 року.

З 02.06.2010 року і по теперішній час ОСОБА_8 є власником спірної земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за останнім на підставі договору купівлі-продажу.

З часом, позивач ОСОБА_6 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з ОСОБА_3 253944,00 грн матеріальних збитків, завданих позивачу незаконним відчуженням земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також судові витрати по справі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після його смерті спадкоємцем є, зокрема, його брат ОСОБА_1 (позивач по справі), про що свідчить довідка приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П. № 139/02-14 від 10.12.2018 року (т. 1 а.с. 18).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц).

Так, у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Таким чином, з наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду вбачається, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02.06.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0136, відмовлено.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31.10.2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знесенням будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем.

Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що укладаючи договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 діяли недобросовісно по відношенню до позивача. Також відповідач не був стороною у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання правочину укладеним.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про недобросовісність набуття ОСОБА_7 спірної земельної ділянки є необґрунтованими.

Отже, суд першої інстанції, встановив, що ОСОБА_6 при житті не звертався до суду з позовом про витребування земельної ділянки від добросовісного набувача, що позивач ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки, спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не є суб`єктом права вимоги за пред`явленим позовом.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо поширення приписів про застосування строку позовної давності на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, в даному випадку представником відповідача, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження№ 14-183цс18 зроблено висновок, що у цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

З огляду на зазначене, є слушним висновок суду першої інстанції, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом без поважних причин, оскільки початок перебігу строку позовної давності починається від дня, коли ОСОБА_6 довідався про порушення свого права на спірну земельну ділянку, подавши до суду у 2013 році позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 02.06.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_11 .

Разом з цим, судом враховано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Ухвалою суду від 25.11.2020 року вжиті заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,150 га, яка розташована за адресою: Усатівська сільська громада ( АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд виходячи з положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, дійшов правомірного висновку про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький