Справа № 523/4619/21
Провадження №2/523/825/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2023 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

зустрічним позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання права власності права особистої приватної власності на майно,

Установив

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом 16 березня 2021р. (л.с.3-5) та просив суд поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, яка складається з трьох житловим кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову посилався на наступне.

Позивач, ОСОБА_1 12 червня 2009 року уклав шлюб з відповідачкою, ОСОБА_2 , котрий вони зареєстрували у Другому Суворовському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №128, який було розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду від 18 жовтня 2018 року. (справа № 523/3041/18).

У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час спільного проживання ОСОБА_2 , за згодою позивача (згода посвідчена Двоєнкіною Т.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.03.2011 року, за реєстром №646), 18 березня 2011 року набула право власності на квартиру під номером АДРЕСА_3 , та в цілому складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв. м., житловою площею - 37,1 кв. м., що підтверджується договором купівлі - продажу від 18 березня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., номер у реєстрі нотаріальних дій № 647, бланк №ВРЕ 898939.

Як зазначив позивач за первісним позовом, зазначена квартира була куплена в жахливому стані та потребувала капітального ремонту, який було проведено за кошти ОСОБА_1 , а також куплено усі необхідні меблі та побутову техніку.

Купівля квартири, ремонт та облаштування всім потрібним здійснювалося переважно за кошти ОСОБА_1 , проте не зважаючи на це, відповідач за первісним позовом оспорює право власності на квартиру і чинить перешкоди у користуванні нею, а саме: після розірвання шлюбу ОСОБА_2 час від часу повідомляла ОСОБА_1 про необхідність забрати речі та піти зі спільної квартири.

Жодного іншого житла, окрім цієї квартири, у ОСОБА_1 не існує.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю, між сторонами не досягнуто.

Враховуючи зазначене позивач ОСОБА_1 просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

До суду 06 січня 2022 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності права особистої приватної власності на майно (л.с.135-139).

Позивачка за зустрічним позовом просила ухвалити рішення, котрим визнати за нею право приватної власності на 2/3 (дві третіх) частини квартири, яка складається з трьох житловим кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані наступним.

Шлюб між сторонами був укладений 12.06.2009 року Другим Суворовським відділом ДРАЦС ОМУЮ, актовий запис №128.

На час укладення шлюбу ОСОБА_2 працювала старшим касиром у Одеській обласній філії АКБ "Укрсоцбанк" та отримувала заробітну плату у розмірі 1945 грн., що підтверджується додатком до листа ГУ ГІФУ в Одеській області від 18.06.2021 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2019 року по справі №523/3041/18 шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О.

Як зазначила позивачка за зустрічним позовом 2/3 вартості квартири були сплачені батьком ОСОБА_2 , інша 1/3 відповідачем ОСОБА_1 .

Батько позивачки, ОСОБА_4 , працював з 2009 року у Російській Федерації у ТОВ "Дачний сезон" та отримував високу заробітну плату, що підтверджується довідкою про нарахування заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_4 складала близько 1000 доларів США. На той час це були достатньо великі гроші. Мати позивачки, ОСОБА_5 , 25.10.2007 року отримала кошти від продажу належної їй квартири АДРЕСА_4 у розмірі 22 303 рублі ПМР, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2007 року.

Як зазначила ОСОБА_2 , зароблені закордоном її батьком кошти та кошти від продажу квартири її батьків були надані їй батьками для придбання власного житла.

У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина народилася недоношеною з неврологічними вадами, що підтверджується випискою із історії хвороби №733 від 11.09.2009 року.

Донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має проблеми зі здоров`ям. Станом на 18.09.2019 року їй встановлено діагноз - енурез, аномалія Арнольда-Кіарі (дуже рідкісне захворювання головного мозку), церебрастенічний синдром. Через вказані обставини вона потребує до себе підвищеної уваги, лікування та нагляду. ОСОБА_2 постійно займається дитиною та її здоров`ям, дитина перебуває на обліку у невролога, що підтверджується виписками з медичної картки дитини за місцем проживання у КНП "ООДКЛ" та ОСОБА_6 .

Зважаючи на вказані вище обставини, позивач ОСОБА_2 вважає, що маю право на визнання за нею на праві особистої приватної власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 .

31 березня 2021 р. (а.с.17) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

14 червня 2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. (а.с. 32-35).

Також надано клопотання про виклик свідка ОСОБА_4 (батько відповідачки). (а.с. 54,55).

Ухвалою суду від 11 січня 2022 р. поновлено ОСОБА_2 строк для подання зустрічного позову та прийнято до розгляду зустрічний позов. (а.с. 146,147).

Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позовів. (а.с. 173,174).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні просили первісний позов задовольнити повному обсязі, з підстав, що викладені в позові. Зустрічні позовні вимоги просили залишити без задоволення.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні просили позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити, а первісні позовні вимоги залишити без задоволення.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав сторін та їх представників, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення, а зустрічні позовні вимоги необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 12 червня 2009 року уклав шлюб з відповідачкою, ОСОБА_2 , котрий вони зареєстрували у Другому Суворовському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №128, який було розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду від 18 жовтня 2018 року. (справа № 523/3041/18). (а.с. 9).

У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час спільного проживання ОСОБА_2 , за згодою позивача (згода посвідчена Двоєнкіною Т.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.03.2011 року , за реєстром №646), 18 березня 2011 року набула право власності на квартиру під номером АДРЕСА_3 , та в цілому складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв. м., житловою площею - 37,1 кв. м., що підтверджується договором купівлі - продажу від 18 березня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., номер у реєстрі нотаріальних дій № 647, бланк №ВРЕ 898939. (а.с. 10).

На час укладення шлюбу ОСОБА_2 працювала старшим касиром у Одеській обласній філії АКБ "Укрсоцбанк" та отримувала заробітну плату у розмірі 1945 грн., що підтверджується додатком до листа ГУ ПФУ в Одеській області від 18.06.2021 року. (а.с. 114-117).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку , суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом статті 61 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22.02.2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15: «норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За період перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя 18 березня 2011 року було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо посилань ОСОБА_1 в позовних вимогах на те, що ремонт у спільній квартири проводився переважно за його кошти, належних та допустимих доказів зазначеного позивачем за первісним позовом не надано.

Щодо посилань ОСОБА_2 в зустрічних позовних вимогах на те, що її батько та мати сплатили 2/3 частини вартості квартири, зазначене не доведено належними та допустимими доказами. Сам факт того, що батько ОСОБА_2 ОСОБА_4 працював за кордоном та отримував на час придбання спірної квартири дохід близько 1000 доларів на місяць не є доказом того, що він допомагав подружжю ОСОБА_9 для купівлі останніми квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Щодо посилань позивача за зустрічним позовом на те, що її мати 25.10.2007 року отримала кошти від продажу квартири у м. Бандери та також допомагала подружжю ОСОБА_9 для купівлі останніми квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не підтверджено належними доказами.

При цьому, позивач ОСОБА_1 в своїх поясненнях в судовому засіданні визнав факт того, що більшу частину грошових коштів за придбання квартири і послідуючого ремонту надали батьки дружини.

Однак, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку слід відступити від рівного поділу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (сто), між сторонами та розділити її позивачу за первісним позовом в розмірі 1/3 частини, а позивачу за зустрічним позовом в розмірі 2/3 частини, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як зазначалось раніше, у сторін є малолітня доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина народилася недоношеною з неврологічними вадами, що підтверджується випискою із історії хвороби №733 від 11.09.2009 року. (а.с. 85-98).

Донька ОСОБА_10 має суттєві проблеми зі здоров`ям. Станом на 18.09.2019 року їй встановлено діагноз - енурез, аномалія Арнольда-Кіарі (дуже рідкісне захворювання головного мозку), церебрастенічний синдром. Через вказані обставини вона потребує до себе підвищеної уваги, лікування та нагляду. Позивач за зустрічним позовом постійно займається дитиною та її здоров`ям, дитина перебуває на обліку у невролога, що підтверджується виписками з медичної картки дитини за місцем проживання у КНП "ООДКЛ" та Інтосана. Доказів того, що батько дитини також приймає участь у лікуванні доньки, матеріали справи не містять та в судовому засіданні не встановлено.

Суд, в даному випадку, при поділі майна подружжя враховує, що донька сторін ОСОБА_10 з народження страждає на тяжку хворобу, потребує постійного лікування та реабілітації, а обов`язок щодо виховання, лікування та фізичного і духовного розвитку дитини фактично виконує мати, станом на час вирішення заявленого позову, їхня донька досягла віку тринадцяти років, відповідно для належного створення умов її проживання, лікування та реабілітації потребує окремої кімнати.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19):

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом частково доведені й обґрунтовані, а тому підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,1-13,17- 18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання права власності права особистої приватної власності на майно задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право приватної власності на 1/3 (одну третю) частину квартири, яка складається з трьох житловим кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (сто).

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , право приватної власності на 2/3 (дві третіх) частини квартири, яка складається з трьох житловим кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (сто).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 24 квітня 2023 року.

Суддя