06.04.2023 Єдиний унікальний номер 205/7988/15-ц
Провадження № 2/205/297/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви від 22 листопада 2022 року тим, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL7214, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні послуги в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 71 500 доларів США, строком користування до 01 серпня 2028 року. Додатковими угодами №BL7214/KL+ і №7835/7214/К-1 до генерального договору про надання кредитних послуг №ВL 7214 від 06 серпня 2008 року, укладеними між банком та ОСОБА_1 було погоджено, що банк зобов`язався встановити ліміт позичальнику за кредитною лінією в сумі 56 500 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти не пізніше 31 липня 2009 року, та сплатити плату за користування кредитною лінією в розмірі 16,45% річних, а також банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 15 000 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за користування кредитною лінією в розмірі 16,45% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 32,9% річних. 06 серпня 2008 року з метою забезпечення виконання вищезазначених зобов`язань, між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки/нерухомого майна-квартири, який посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. з реєстровим номером 5721, де згідно з п. 1.1 вищевказаного договору, іпотекодавці передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 червня 2008 року. Пунктом 1.2 зазначеного договору визначено, що заставна вартість предмету іпотеки дорівнює його ринковій вартості, яка згідно звіту незалежного суб`єкта оціночної діяльності, становить 534 911 грн. Таким чином, ОСОБА_1 , як позичальник за вищезазначеними кредитними угодами, зобов`язалась належним чином виконувати умови правочинів, зокрема своєчасно погашати кредит згідно графіку погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитними коштами порядку на умовах та в строки визначені договорами. Зазначає, що факт укладення кредитного договору №BL7214/KL та кредитного договору №7835/7214/К-1 від 06 серпня 2008 року, надання кредитних коштів та неналежне виконання зобов`язання позичальником встановлено, зокрема, у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у справі №205/7987/15. Вказує, що станом на 15 вересня 2015 року за кредитним договором №BL7214/KL+ від 06 серпня 2008 року обліковується заборгованість у розмірі 59 017,48 доларів США, а також за кредитним договором №7835/7214/К-1 від 06 серпня 2008 року у розмірі 9 033,76 доларів США. На підставі викладеного завернулась до суду з цим позовом, в якому просила в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами №BL7214/KL+ і №7835/7214/К-1 від 06 серпня 2008 року - у розмірі 68 051,24 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною визначеною суб`єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження, а також стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» понесені судові витрати.

25 березня 2022 року на адресу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищезазначена цивільна справа на підставі постанови Верховного Суду від 10 грудня 2021 року, якою частково задоволена касаційна скарга АТ «Універсал Банк» та скасовані заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року і постанова Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25 березня 2023 року вказану цивільну справу передано для розгляду судді Терещенко Т.П.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2022 року було прийнято до свого провадження вищевказану цивільну справу, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

25 серпня 2022 року відповідачем ОСОБА_1 було надано суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких вона просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, в обґрунтування зазначивши, що до позовної заяви не додано підтверджуючого документу про видачу їй кредитних коштів, а без надання оригіналів первинних бухгалтерських документів, на які вона вказує, відсутні допустимі докази виконання ПАТ «Універсал Банк» своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором із додатковими угодами, щодо видачі кредитних коштів. Зазначає, що розрахунок заборгованості від 15 вересня 2015 року є не точним, в ньому не враховано всі здійснені позичальником платежі, пропущено строк позовної давності по пені та здійснено незаконне нарахування пені в доларах США, що не дозволяє звертати стягнення на предмет іпотеки, адже сума боргу не вірно визначена. Зазначає, що нею з 15 вересня 2015 року (з моменту подачі позову) вносилися оплати по кредиту на значну суму, проте позивач не враховував ці суми у своєму розрахунку і не уточнював позовні вимоги. На її думку, позивачем не надано доказу отримання відповідачами вимог про усунення порушення в порядку визначеному ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору, форма якої не відповідає умовам договору та законодавству, а з матеріалів справи вбачається, що вказані листи-повідомлення не були вручені адресатам з незрозумілої причини, хоча позивач називає такою причиною «закінчення терміну зберігання», це не вбачається із зворотніх повідомлень до конверту, а в самих наявних в матеріалах справи листах-повідомленнях наявні помилки і не точності. Вважає, що не надано належних доказів відправлення ПАТ «Універсал Банк» вимоги про усунення порушення, так само як і вручення боржнику не надано, що в свою чергу свідчить про її необізнаність про намір банку звертатися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки, отже, позивачем була порушена обумовлена іпотечним договором і ЗУ «Про іпотеку» процедура звернення стягнення на майно. Також позивачем у позовній заяві не визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки та не встановлено початкову ціну реалізації предмету іпотеки, чим порушено вимоги норм ст. ст. 33, 38, 39 ЗУ «Про іпотеку». Зазначає, що з огляду на норми Закону від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», стосовно зупинення дії ЗУ «Про іпотеку», які стосуються шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки, а на воєнний стан в Україні сьогодні не припинено, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовної заяви, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 та витребувано у АТ «Універсал Банк» оригінали: конверту з повідомленнями про погашення суми боргу від 03 червня 2015 року та 03 липня 2015 року, що направлені 05 червня 2015 року та 08 липня 2015 року, і зворотні повідомлення до них з відміткою про вручення чи неможливість такого вручення зробленою працівником пошти; касових чеків чи розрахункових квитанцій, що видані оператором поштового зв`язку, який внесений до єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, що підтверджують направлення 05 червня 2015 року та 08 липня 2015 року поштових листів від 03 червня 2015 року та 03 липня 2015 року з повідомленнями про погашення суми боргу, а у разі направлення згрупованих поштових відправлень розрахункові документи та копії списку відправлень, що підтверджують направлення 05 червня 2015 року та 08 липня 2015 року поштових листів від 03 червня 2015 року та 03 липня 2015 року з повідомленнями про погашення суми боргу; договір, який укладений між ТОВ «Ксерокс (Україна) ЛТД» та ПАТ «Універсал Банк» про надання послуг відправки поштової кореспонденції ПАТ «Універсал Банк», зокрема, на направлення 05 червня 2015 року поштових листів з повідомленнями про погашення суми боргу від 03 червня 2015 року; новий розрахунок суми боргу, де вбачається методика нарахування боргу по тілу кредиту, відсотках, прострочених відсотках, пені (в гривні, як передбачено законодавством), по кожному окремому випадку із відображенням зроблених ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , оплат починаючи з 06 серпня 2008 року по 05 жовтня 2022 року включно.

28 жовтня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача АТ «Універсал Банк» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року задоволено клопотання представника позивача АТ «Універсал Банк» про відкладення розгляду справи та проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

05 січня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача АТ «Універсал Банк» Куришко К.В. про заміну представника АТ «Універсал Банк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2023 року задоволено клопотання представника позивача АТ «Універсал Банк» та замінено представника АТ «Універсал Банк» - Прудку О.В. на уповноваженого представника АТ «Універсал Банк» - Лисенка В.М. і призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

07 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зобов`язано Державну міграційну службу України надати суду інформацію Єдиного державного демографічного реєстру України щодо ОСОБА_2

13 березня 2023 року відповідачами було надано суду додаткові письмові пояснення на уточнені позовні вимоги, в яких вони просили повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, в обґрунтування зазначивши, що позивач вже в друге з 2015 року уточнює підстави позову і змінює позовні вимоги. Зазначають, що позивач дійсно може змінити або підставу, або предмет позову до закінчення підготовчого засідання, що позивач вчасно не зробив і суд не повинен був приймати таку заяву. Зазначають, що позивач у первісному позові вказує, що 05 червня 2015 року та 08 липня 2015 року він, начебто, направляв повідомлення відповідачу та майновим поручителям з вимогою негайно сплатити всю суму заборгованості за кредитним договором, включаючи прострочену, строкову, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань, а вказані повідомлення не були вручені адресатам з причини закінчення терміну зберігання, та оскільки, відповідач на вимогу не відреагував, заборгованість залишилася непогашеною, то позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, а вони в своїх поясненнях заперечували на це та вказували, що позивачем не надано доказу отримання відповідачами вимог про усунення порушення в порядку визначеному ч.1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору, форма якої не відповідає умовам договору та законодавству. Вважають, що позивачем не було дотримано процедури встановленої ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору. Звертають увагу, що з матеріалів справи вбачається, що вказані листи-повідомлення не були вручені адресатам з незрозумілої причини, хоча позивач називає такою причиною «закінчення терміну зберігання». що не вбачається із зворотніх повідомлень до конверту. Вказують, що сторонами в іпотечному договорі визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 584 ЦК України), який відповідає вимогам ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», а недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначають, що з тексту із копії повідомлень від 03 червня 2015 року і 03 липня 2015 року вбачається, що в них наявні помилки і не точності в номері договору, а з вказаних листів не вбачається про намір банку здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки і не вказано спосіб такого звернення стягнення, як передбачено умовами договору іпотеки, отже, вищевказані вимоги по своїй формі абсолютно не відповідають умовам іпотечного договору і ЗУ «Про іпотеку». Більше того, вимоги направлено рекомендованим листом, а не цінним, та не зрозуміло їх зміст, хоча ті, що надає позивач містять помилки у зазначенні номеру укладених сторонами кредитного договору із додатками. Без наявності оригіналів зворотніх повідомлень не зрозуміло коли саме було здійснено відправку і чи здійснювалась вона взагалі. Вважають, що належних доказів відправлення банком вимоги про усунення порушення, так само як і вручення боржнику надано не було, що в свою чергу свідчить про їх необізнаність про намір банку звертатися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому можна прийти до висновку, що позивачем була порушена обумовлена іпотечним договором і ЗУ «Про іпотеку» процедура звернення стягнення на майно. Отже, вимоги від 05 червня 2015 року та 08 липня 2015 року не відповідають ні за змістом, ні за способом відправки ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Оскільки процедура, передбачена іпотечним договором і нормами ЗУ «Про іпотеку» банком не виконана, то доходять висновку, що іпотекодавцям не направлялися вимоги у визначений спосіб, а тому вони вважають, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним. Зазначає, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у цивільній справі №205/7987/15 стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» і в цій справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповідачами не були, отже вони не могли знати про намір позивача розпочати процедуру звернення стягнення ні у 2015 році при першій подачі позову, ні при уточнених позовних вимогах у 2022 році. Вважають, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року дійсно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитними договорами в сумі 68 051,24 доларів США, отже позивач реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL7214/KL та додатковою угодою №BL7214/KL + від 06 серпня 2008 року, чим змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором і відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України розірвало укладений сторонами кредитний договір, остання оплата по якому повинна була бути здійснена 01 серпня 2018 року. Відтак, у АТ «Універсал Банк» виникло право звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду з грудня 2017 року, коли постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року стягнуто суму боргу. Отже, хоча позивачем було подано позов з інших підстав у 2015 році, із такою окремою позовною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року, позивач повинен був звернутися до грудня 2020 році, натомість такий позов було заявлено лише при уточненні позовних вимог у 2022 році із пропуском строків позовної давності. Також звертають увагу, що 17 березня 2022 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» відповідно до якого підпунктом 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Оскільки воєнний стан в Україні триває, тому зупинено виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представником позивача було направлено до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, в якій зазначив про підтримку позовної заяви та просив її задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення чи розгляд справи без їх участі не надали, лише направили до суду свої письмові пояснення, в яких заперечували щодо позовних вимог.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17 жовтня 2014 року вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL 7214, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 71 500 доларів США, строком повернення не пізніше 01 серпня 2028 року, зі сплатою процентів за користування визначеною в додаткових угодах до договору (т. 1 а. с. 23-31).

Матеріалами справи підтверджено, що додатковою угодою №BL 7214/KL+ до генерального договору про надання кредитних послуг №BL 7214 від 06 серпня 2008 року, яка укладена між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , де банк зобов`язався встановити ліміт позичальнику за кредитною лінією в сумі 56500 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти не пізніше 31 липня 2009 року, та сплатити плату за користування кредитною лінією в розмірі 16,45% річних (т. 1 а. с. 32-34).

Також судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №7835/7214/К-1 до генерального договору про надання кредитних послуг №BL 7214 від 06 серпня 2008 року, за умовами якої банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 15 000 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за користування кредитною лінією в розмірі 16,45% річних (т. 1 а. с. 35-37).

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов`язань, 06 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири, який посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. і зареєстровано в реєстрі за №5721.

Відповідно до умов п. 1.1. договору позики іпотекодавці надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних послуг №BL 7214 від 06 серпня 2008 року (т. 1 а. с. 61-64).

Крім того, як зазначено у п. 1.1. договору іпотеки, нерухоме майно, що є предметом іпотеки належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 червня 2008 року, яке видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження №6/294-08 від 24 червня 2008 року, записано у реєстрову книгу за №294Л-08 та зареєстроване у КП «ДМБТІ» ДОР 26 червня 2008 року, що підтверджується витягом КП «ДМБТІ» ДОР про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19336960 від 26 червня 2008 року (т. 1 а. с. 61, 67).

Пунктом 1.2. договору іпотеки встановлено, що заставна вартість предмету іпотеки дорівнює ринковій вартості і становить 534 911 грн.

В силу положень ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені ЗУ «Про іпотеку».

Згідно із ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Стаття 3 ЗУ «Про іпотеку» визначає, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об`єкт. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Згідно із ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 2.1.1. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань за будь-яким з вищевказаних договорів, що обумовлюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Пунктами 4.1., 4.2. договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством України, зокрема, у разі порушення будь-якого основного зобов`язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобов`язання іпотекодавців за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; за договором між іпотекодавцями та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1, 2 статті 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено ЗУ «Про іпотеку», згідно з ч. 3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Пунктами 4.3., 4.4. договору іпотеки встановлено, що у випадку порушення іпотекодавцями зобов`язань за цим договором та/або боржником будь-якого основного зобов`язання, що забезпечено іпотекою за договором, іпотекодавцеь надсилає іпотекодавцям та,або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог ЗУ «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцями та/або боржником вимог, зазначених у повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3. договору, іпотекодавець здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

В матеріалах справи наявні вимоги банку до відповідачів від 03 червня 2015 року та 03 липня 2015 року про сплату заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами, у зв`язку з несплатою позичальником ОСОБА_1 заборгованості по кредиту (т. 1 а. с. 77-82).

Щодо посилання відповідачів на невиконання банком вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та відсутність належного повідомлення відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки з боку позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 33 та ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

Верховний Суд в постанові від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15 зазначив про те, що недотримання правил про повідомлення боржника та іпотекодавця про заборгованість (ст. 35 ЗУ «Про іпотеку») перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але не перешкоджає реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

ОСОБА_1 умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, належним чином не виконала, у зв`язку з чим у позивача відповідно до норм чинного законодавства та умов іпотечного договору виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, яким банк і скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачу.

З наведеного випливає, що звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов`язання.

Пунктом 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Позивач у своїй уточненій позовній заяві посилається на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у цивільній справі №205/7987/15, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за спірними кредитними договорами в сумі 68 051,24 доларів США, яка складається із заборгованості: за кредитним договором №BL7214/KL у розмірі 59 017,48 доларів США, з яких: заборгованість по сумі кредиту 49 701,67 доларів США, заборгованість по відсоткам 5 813,06 доларів США, пеня-3 502,75 доларів США; за кредитним договором №7835/7214/К-1 у розмірі 9 033,76 доларів США, з яких: заборгованість по сумі кредиту 8 142,88 доларів США, заборгованість по відсоткам - 789,23 доларів США, пеня - 101,65 доларів США, а також на зазначене рішення посилаються і відповідачі у своїх письмових поясненнях.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 3 ЗУ «Про доступ до судових рішень» передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Згідно із абз. 4 п. 2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Пунктами 12-14 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначено, що суди надсилають адміністраторові Реєстру копії всіх судових рішень виключно в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису, що передує видачі копії судового рішення. Електронні копії судових рішень надсилаються відповідальною особою апарату суду не пізніше дня, що настає після ухвалення (постановлення) судового рішення. У передбачених процесуальним законодавством випадках електронні копії судових рішень надсилаються адміністраторові Реєстру в день складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 20 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Судом за відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень було встановлено існування та досліджено зміст постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у цивільній справі №205/7987/15.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, факт укладення кредитних договорів №BL7214/KL і №7835/7214/К-1 від 06 серпня 2008 року надання кредитних коштів і неналежне виконання зобов`язання ОСОБА_1 , встановлено у вищезазначеному судовому рішенні, і не спростовано відповідачами під час судового розгляду вказаної справи. Жодних належних, допустимих та достатніх доказів виконання вищезазначеного рішення та сплати існуючої заборгованості відповідачами також не було надано суду, а викладені у письмових пояснення доводи щодо існування неврахованих позивачем погашень кредитної заборгованості не було підтверджено відповідачами належними та достатніми доказами.

Судом взято до уваги, що п. 1.2. договору іпотеки встановлено, що заставна вартість предмету іпотеки дорівнює ринковій вартості і становить 534 911 грн., а матеріалами справи підтверджено існування заборгованості за кредитними договорами і її розмір - 68 051,24 доларів США, та вказані обставини не було спростовано відповідачами.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог ЗУ «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Отже, позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 ЗУ «Про іпотеку»); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 ЗУ «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Пунктом 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та існують правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

У свою чергу, відповідачі звернулися до суду з вимогою про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

За змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Стаття 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. При цьому, відмовити у позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідачами в обґрунтування причин пропуску строку позовної давності зазначено, що АТ «Універсал Банк» реалізувало своє право на дострокове стягнення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг №BL7214/KL та додатковою угодою № BL7214/KL + від 06 серпня 2008 року чим змінило строк виконання зобов`язань за кредитним договором і відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України розірвало укладений сторонами кредитний договір, остання оплата по якому повинна була бути здійснена 01 серпня 2018 року, а у АТ «Універсал Банк» виникло право звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду з грудня 2017 року, коли постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у цивільній справі №205/7987/15 стягнуто суму боргу, і хоча позивачем було подано позов з інших підстав у 2015 році, із такою окремою позовною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року, позивач повинен був звернутися до грудня 2020 року, натомість такий позов було заявлено лише при уточненні позовних вимог у 2022 році із пропуском строків позовної давності.

Суд не погоджується з такими твердженням відповідачів, оскільки на час звернення до суду у 2015 році з первісним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з несвоєчасним погашенням заборгованості за кредитними договорами ОСОБА_1 , тобто порушенням взятого на себе зобов`язання, що і стало підставою для такого звернення і на момент такого звернення до суду позовні вимоги обґрунтовувались, зокрема, виписками по рахункам, які було надано до суду разом з позовною заявою. При цьому суд звертає увагу на те, що саме на підставі, зокрема, і вищезазначених виписок, як доказів, Апеляційний суд Дніпропетровської області у своїй постанові від 26 грудня 2017 року прийняв рішення про стягнення заборгованості і сума заборгованості в судовому рішенні повністю відповідає заявленому позивачем розміру заборгованості у первісному позові, а також в уточненій позовній заяві позивача.

Крім того, у позивача на момент звернення до суду з первісною позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки існували всі передбачені законодавством України підстави для цього, і посилання відповідачів на передчасність такого звернення не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки позивач, як іпотекодержатель, мав право звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду як шляхом стягнення заборгованості, так і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що він і зробив, а отже, відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок зі справою №205/7987/15, в рамках якої з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитними договорами №BL7214/KL і № 7835/7214/К-1 в сумі 68051,24 доларів США.

Вищевикладене свідчить про безпідставність застосування до існуючих вимог позивача наслідків пропуску строків позовної давності, а наведені відповідачами обґрунтування їх пропуску не відповідають дійсним обставинам справи і є надуманими.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» суд вважає необхідним також зазначити наступне.

Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (із подальшими змінами) на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» від 16 листопада 2022 року № 2738-IX Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» ЗУ «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Отже, суд дійшов висновку, що зазначені норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону України «Про іпотеку», а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період, та надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 22 червня 2022 року № 296/7213/15

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору, оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір: за подання позовної заяви у розмірі 8 023,66 грн. (т. 1 а. с. 1); за подання апеляційної скарги - 1 762 грн. (т. 1 а. с. 202); за подання касаційної скарги - 16 047,32 грн. (т. 3 а. с. 6).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги задоволення позовних вимог у повному обсязі, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору на загальну суму в розмірі 25 832,98 грн. (8 023,66 + 1 762 + 16 047,32), тобто по 8 610,99 грн. з кожного, оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України, і відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку.

Керуючись ст. ст. 251, 252, 256, 267, 509, 525, 526, 572, 589, 611 ЦК України, ст. ст. 3, 7, 12, 33, 35, 41 ЗУ «Про іпотеку», ст. ст. 12, 13, 77, 80-81, 89, 141, 229, 258-259, 263-268, 280-284, 288-289 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами №BL7214/KL + і №7835/7214/К-1 від 06 серпня 2008 року - у розмірі 68 051,24 доларів США, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною визначеною суб`єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» () понесені і документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору у розмірі 25 832,98 грн. в рівних частках по 8 610,99 грн. з кожного.

Зупинити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: Акціонерне товариство «Універсал Банк», , місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.П. Терещенко