Справа №489/570/21
Провадження №2/489/114/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Войтенко К.М.,

за участю: представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, яким просила провести поділ спільного сумісного майна подружжя наступним чином: виділити у власність ОСОБА_2 частки квартири АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_2 в рахунок відступлення від засади рівності часток подружжя, з урахуванням інтересів малолітньої дитини ОСОБА_4 , частки квартири АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_3 частки квартири АДРЕСА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.08.2003 по 10.12.2018. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.12.2018. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбних відносин, сторонами була куплена квартира АДРЕСА_1 . Титульним власником квартири зазначено відповідача. Для придбання спірної квартири, подружжям було отримано споживчий кредит в АКІБ «УкрСиббанк» за договором № 0 від 22.06.2006. Договір укладався за її письмовою згодою. Для забезпечення кредитних зобов`язань за договором №0 від 22.06.2006, був укладений договір іпотеки від 27.06.2006, відповідно до якого придбана квартира АДРЕСА_1 , була передана в іпотеку та оцінена в 126932 грн. Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя між ними не досягнуто. Відповідач намагається уникнути поділу майна. Крім того, на її утриманні перебуває їх спільна неповнолітня донька, яка проживає разом з нею. На теперішній час вона отримує приблизно, 1600 грн. аліменти щомісячно на утримання дитини. Будь-якої іншої матеріальної допомоги дитині відповідач не надає. З цього слідує, що відповідач не зовсім сумлінно та неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Байдужість відповідача до забезпечення його дитини, до її щоденного життя є підставою для збільшення частки подружжя в спільному майні при поділі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивач в позовній заяві керується нормою, яка встановлює, що за рішення суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, донька, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Проте, позивачем не зазначено та не надано доказів на підтвердження того, що з позивачкою дійсно проживає їх спільна дитина. Позивачем не зазначено та не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів, які з нього стягуються, недостатній для забезпеченого фізичного, духовного розвитку та виховання дитини. З нього стягуються аліменти, розмір яких було зазначено позивачкою при подані позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Тобто, позивачем не доведено недостатності коштів для одночасного фізичного і духовного розвитку дитини та тим більш, його лікування. Отже, слід дійти висновку, що позивачем у поданій позовній заяві не доведено наявності обставин, з якими Сімейний кодекс України пов`язує можливість збільшення частки майна іншого подружжя за рішенням суду. Спірна квартира дійсно придбана за кредитні кошти на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.06.2006. Йому належала на підставі спільної часткової власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира була продана всіма співвласниками квартири, з метою погашення заборгованості за кредитним договором, ним використано суму коштів у розмірі 120693,04 грн. (89705,00 грн. власних коштів та 30988,04 грн. одержаних від матері ОСОБА_5 ), що еквівалентно 13351,00 швейцарських франків. Таким чином, ним було погашено заборгованість за кредитним договором, за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 21464,86 швейцарських франків, за його особисті кошти 16608,82 швейцарських франків. Станом на 26.03.2021, у нього відсутня будь-яка кредитна заборгованість перед АТ «УкрСиббанк». Вказує, що 14/25 (56%) частки спірної квартири придбано за спільні кошти подружжя, а 11/25 (44 %) частки квартири за його особисті кошти.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позов в повному обсязі. Зазначає, що відзив є необґрунтованим в силу невиконання відповідачем приписів ч. 5 ст. 178 ЦПК України. Відповідачеві відомо, та він не спростовує у відзиві, що спільна дитина не мешкає разом з батьком, який зареєстрований та проживає у спільній квартирі, що є предметом поділу по справі. У своєму відзиві відповідач помилково вважає, що відсутність заборгованості по аліментам є підставою для суду відмовити в задоволенні позову з урахуванням інтересів дитини. Відповідач протягом тривалого часу (з моменту розлучення) усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з утримання, догляду, лікування неповнолітньої дитини та від обов`язку матеріального забезпечення сімї; виконання позивачем одноособово цього обов`язку як матір`ю, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд з відповідачем. Відповідачем не доведено, що грошові кошти в сумі 89705 грн. належать до його власних коштів, адже вони були накоплені колишнім подружжям в період з 16 серпня 2003 року, під час існування шлюбу. Викликає обурення у позивача те, що мати відповідача ОСОБА_5 нібито надавала власні кошти відповідачу у розмірі 30988,04 грн. для придбання спірного майна. Зазначений довід є видумкою відповідача та не може бути доведений з його безпідставності. Гроші у розмірі 30988,04 грн. також належить до спільних коштів подружжя. Сторонами фінансування витрат на погашення кредитних зобов`язань проходило в рівних долях, протилежні обставини судом не встановлювалися та відповідачем ніяким чином не доведено.

Від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що в якості доказу того, що їх спільна неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, позивачкою надано Акт про проживання без реєстрації, в якому записано, що якісь особи підтверджують, що ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_6 мешкають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 . Але цей доказ не відповідає принципу належності та допустимості, оскільки зокрема, не зазначено, в якому несеному пункті знаходиться АДРЕСА_3 , де нібито мешкає позивачка з донькою. У своїх заявах, позивачка вказує адресу: АДРЕСА_4 . Підписи, зазначені в Акті про проживання без реєстрації, ніким не завірені, а тому неможливо встановити, чи дійсно ці особи підтверджують зазначену в ньому інформацію. Позивачкою не доведено факту, що неповнолітня дитина проживає з позивачкою, та те, що розмір аліментів, які вона одержує є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Все інше, зазначено у відзиві на позов.

05 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, яким просив визнати за ОСОБА_3 11/25 частки особистою приватною власністю в майні, а саме в квартирі АДРЕСА_1 . Зазначає, що спірна квартира дійсно придбана за кредитні кошти на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.06.2006. Йому належала на підставі спільної часткової власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира була продана всіма співвласниками квартири, з метою погашення заборгованості за кредитним договором, ним використано суму коштів у розмірі 120693,04 грн. (89705,00 грн. власних коштів та 30988,04 грн. одержаних від матері ОСОБА_5 ), що еквівалентно 13351,00 швейцарських франків. Таким чином, ним було погашено заборгованість за кредитним договором, за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 21464,86 швейцарських франків, за його особисті кошти 16608,82 швейцарських франків. Станом на 26.03.2021, у нього відсутня будь-яка кредитна заборгованість перед АТ «УкрСиббанк». Вказує, що 14/25 (56%) частки спірної квартири придбано за спільні кошти подружжя, а 11/25 (44 %) частки квартири за його особисті кошти.

Ухвалою суду від 02.03.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 08.04.2021, зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.10.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.12.2018.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , вбачається, що сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначає, що під час перебування у шлюбних відносин з відповідачем, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 22 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» га ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_3 надано кредит розмірі 23000,00 швейцарських франків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,99 % річних та комісій.

27 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Вартість іпотеки складає 126932,00 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 1061 від 22.06.2006.

Позивачка в своєму позові просить відступити від правил рівності часток майна подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки на її утримання знаходиться неповнолітня дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2018, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 червня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

З транзакції по рахункам, вбачається, що Інгульський ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснює перерахування аліментів ОСОБА_3 на картковий рахунок ОСОБА_2 у розмірах: 1832,75 грн.; 1612,82 грн.; 1332,01 грн.; 1552,44 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.03.2021 за вих. № 27015, станом на 01.03.2021, заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_3 відсутня.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 14.01.2020 за вих. № 19.03.03-21/І/387/20, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 з 25.11.2011 по теперішній час.

Відповідно до Акту про проживання без реєстрації від 16.04.2021, підписаного свідками: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які повідомляють про те, що за адресою: АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач в своєму відзиві на первісний позов просить вказаний доказ не брати до уваги, оскільки, зокрема, не зазначено, в якому населеному пункті знаходиться АДРЕСА_3 , де нібито мешкає позивачка з донькою. У своїх заявах, позивачка вказує адресу: АДРЕСА_4 . Підписи, зазначені в Акті про проживання без реєстрації, ніким не завірені, а тому неможливо встановити, чи дійсно ці особи підтверджують зазначену в ньому інформацію.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення із позовами до суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст.70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст.70 СК України окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК України).

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обставин, які б вказували на те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу, судом не встановлено.

Щодо Акту про проживання без реєстрації від 16.04.2021, суд зазначає, що вказаний доказ судом береться до уваги при вирішення дійсної справи, оскільки що відповідачем фактично не заперечується факт проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Позивачка в своєму позові вказує, що на теперішній час вона отримує приблизно, 1600 грн. аліменти щомісячно на утримання дитини. Відповідач протягом тривалого часу (з моменту розлучення) усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з утримання, догляду, лікування неповнолітньої дитини та від обов`язку матеріального забезпечення сімї. Будь-якої іншої матеріальної допомоги дитині відповідач не надає.

Статтею 1 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Отже розмір аліментів на дитину сторін, що стягуються з позивача за рішенням суду не є меншим ніж 50% прожитковий мінімум на дитину відповідного віку.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивачка зверталась до позивача з вимогами (досудовими чи в судовому порядку) щодо збільшення розміру аліментів, або стягнення додаткових витрат на дитину, чи взагалі повідомляла позивача про наявність таких витрат, як і доказів відмови позивача в їх наданні.

Одне посилання позивачки за первісним позовом на той факт, що з нею проживає неповнолітня дитина, суд не вважає обґрунтованою та достатньою підставою для відступлення від правил рівності часток спільного майна подружжя. Інших посилань на докази того, що є істотні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, суду не надано. У зв`язку з чим суд доходить висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

Щодо зустрічного позову про визнання за ОСОБА_3 11/25 частки особистою приватною власністю в майні, а саме в квартирі АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного.

ОСОБА_3 зазначає, що спірна квартира дійсно придбана за кредитні кошти на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.06.2006. Йому належала на підставі спільної часткової власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира була продана всіма співвласниками квартири, з метою погашення заборгованості за кредитним договором, ним використано суму коштів у розмірі 120693,04 грн. (89705,00 грн. власних коштів та 30988,04 грн. одержаних від матері ОСОБА_5 ), що еквівалентно 13351,00 швейцарських франків. Таким чином, ним було погашено заборгованість за кредитним договором, за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 21464,86 швейцарських франків, за його особисті кошти 16608,82 швейцарських франків. Вважає, що 14/25 (56%) частки спірної квартири придбано за спільні кошти подружжя, а 11/25 (44 %) частки квартири за його особисті кошти.

ОСОБА_2 вказує, що відповідачем не доведено, що грошові кошти в сумі 89705 грн. належать до його власних коштів, адже вони були накоплені колишнім подружжям в період з 16 серпня 2003 року, під час існування шлюбу. Твердження, що мати відповідача ОСОБА_5 нібито надавала власні кошти відповідачу у розмірі 30988,04 грн. для придбання спірного майна є видумкою відповідача та не може бути доведений оскільки безпідставний. Гроші у розмірі 30988,04 грн. також належить до спільних коштів подружжя. Сторонами фінансування витрат на погашення кредитних зобов`язань проходило в рівних долях, протилежні обставини судом не встановлювалися та відповідачем ніяким чином не доведено.

З виписки за кредитним договором, вбачається, що за період з 22.06.2006 по 26.03.2021, на рахунок АТ «УкрСиббанк» здійснено надходження коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 22.06.2006.

З меморіальних ордерів за період з 06.10.2016 по 25.03.2021, вбачається, що ОСОБА_3 сплачував заборгованість за кредитним договором № 0 від 22.06.2006 та відсотками (а.с 59-119).

Згідно квитанцій № 201 від 08.02.2012, ОСОБА_3 здійснив валютно-обмінну операцію, а саме купив 13351,00 швейцарських франків, що еквівалентно, на час обміну 120693,04 грн. (а.с. 44)

ОСОБА_3 вніс на розрахунковий рахунок АТ «УкрСиббанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 22.06.2006 у розмірі 13351,00 швейцарських франків, що підтверджується квитанцією № 200 від 08.02.2012.

Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» від 26.03.2021 за вих. № 3875, ОСОБА_3 не має станом на 26.03.2021 отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

ОСОБА_3 вказує, що грошові кошти у розмірі 120693,04 грн. є його особисті кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 89705,00 грн. (1/3 частина від 269114) та кошти, надані його матір`ю ОСОБА_5 у розмірі 30988,04 грн.

Вказане підтвердила допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 ..

Судом дані твердження не беруться до уваги, оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано.

Зокрема не наданий договір купівлі продажу, належним чином завірена копію розписки щодо отримання грошових коштів від ОСОБА_5 , тощо.

Більш того, у довідці наданої позивачем зазначено, що експертна вартість квартири АДРЕСА_2 складає 98854грн. і оскільки сам договір позивачем наданий не був, суд позбавлений можливості встановити яка сума коштів була сплачена за її продаж.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

З наведеного вище та встановлених у справі обставин можна зробити переконливий висновок про те, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але частина кредиту, а саме заборгованості за відсотками, була сплачена ОСОБА_3 вже після розірвання шлюбу, а тому суд вважає цю суму особистими грошовими коштами позивача за зустрічним позовом.

Проте, ОСОБА_3 вважає особистими коштами саме грошові кошти у розмірі 120693,04 грн., які були сплачені 08.02.2012 року, тобто під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони позивача за зустрічним позовом про те, що вищевказана квартира частково була куплена на його особисті кошти та/або кошти його матері належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості залишається непохитною.

Відповідно до ст.78 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по частки за кожним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 482 грн. 75 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ;

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено «25» квітня 2023.

Суддя Н.О. Рум`янцева