Провадження № 22-ц/812/484/23 Головуючий суду першої інстанції Закревський В.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року м. Миколаїв Справа № 484/4417/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Закревського В.І., в залі судового засідання в м. Первомайськ, повний текст якого складено 10 березня 2023 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Первомайської міської ради Миколаївської області про усунення перешкод в користуванні територією двору шляхом знесення самочинних споруд,-

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні територією двору шляхом знесення самочинних споруд.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2022 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 та у якості співвідповідача до участі у справі залучено Первомайську міську раду Миколаївської області.

Доводи позову позивач обґрунтовувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 березня 2011 року на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Будинок був збудований її батьками ще в 1954 році та знаходиться в глухому куті провулку, земельна ділянка, яка їй виділена під обслуговування житлового будинку тягнеться до берегу річки, відповідно прохід до житлового будинку проходить через територію двору, який знаходиться в загальному користуванні для будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 . Загальна площа двору, яка знаходиться в загальному користуванні складає 434 кв.м.

Відповідачеві у справі належить 14/25 ідеальної частки житлового будинку номер АДРЕСА_2 , який він придбав у 1983 році.

Відповідач, як власник частки житлового будинку за АДРЕСА_2 , який межує з її житловим будинком самовільно зайняв частину земельної ділянки загального користування, забудувавши самочинними добудовами до будинку, зроблена шиферна забудова посеред двору загального користування, що створює їй труднощі у проходу до її житлового будинку.

Як вбачається зі схематичного плану розташування житлового будинку, а також підтверджується фото зробленими позивачем, до будинку відповідача самочинно добудовав веранду без належного на те дозволу, збудував цегляну огорожу, яка заважає проїзду до її господарських споруд.

Тобто відповідач здійснив самочинний захват частини земельної ділянки загального користування та здійснив добудову, що спричиняє незручності для неї у її вільному проході до свого житлового будинку.

Добровільно відповідач не бажає знести самочинні споруди, на її прохання не реагує, а навпаки спричиняє конфлікти.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні належним на праві спільної сумісної власності двором, який знаходиться в загальному користуванні будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинного побудованих: веранди, цегельної огорожі, шиферної забудови та привести двір загального користування до попереднього стану без сторонніх забудов.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2023 року, з урахування ухвали про виправлення описки від 02 березня 2023 року, позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні належним на праві спільної сумісної власності двором, який знаходиться в загальному користуванні будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинного будівництва: веранди, цегляної огорожі, шиферної забудови та привести двір загального користування до попереднього стану без сторонніх забудов.

Рішення суду мотивовано тим, що правонаступник відповідача, порушуючи вимоги діючого законодавства, не виконав рішення суду, тим самим продовжує порушувати право позивача вільно користуватись земельною ділянкою, що перебуває у спільному користуванні через побудовані без погодження з позивачем споруди.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на необґрунтованість та невмотивованість оскаржуваного рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено процесуальний порядок дослідження доказів, передбачений статтею 229 ЦПК України.

Під час розгляду справи не було досліджено докази по справі. В усіх протоколах судових засідань відсутня інформація щодо здійснення дослідження доказів.

В інвентаризаційній справі, після копії договору купівлі-продажу від 15 грудня 1983 року, згідно якого ОСОБА_5 з дружиною придбали 14/25 будинку у ОСОБА_6 є ескіз, де чітко видно наявна веранда, а також схематичний план, де також чітко видно в плані веранду.

Крім того в інвентаризаційній справі є «схема порядка пользования земельным участком АДРЕСА_2 по п-ку Бородина между совладельцами» де чітко видно в плані будинку веранда та не має будь-яких позначок щодо двору загального користування.

Якби суд першої інстанції дійсно оглянув в судовому засіданні рішення Первомайського міськвиконкому від 28 грудня 1954 року за № 860 «Про затвердження обміру земель забудованого кварталу № 182» то суд би встановив, що в цьому рішенні немає жодної інформації (та навіть жодного слова) щодо «загального користування двором».

Судове рішення від 21 жовтня 1994 року прийнято на підставі висновку експертизи.

Згідно висновку цієї експертизи, експерт запропонував виділити певну частину земельної ділянки ОСОБА_7 та певну частину земельної ділянки ОСОБА_8 . Експерту було поставлено питання про можливий варіант розподілення земельної ділянки між учасниками справи, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , і туди не відносились інші власники будинків ні ОСОБА_9 ні ОСОБА_10 .

Проте в зазначеному рішенні немає жодного слова про «двір спільного користування» чи «двор общего пользования».

В інвентаризаційній справі є відповідь, в якій чітко зазначено, що домоволодіння АДРЕСА_4 належить ОСОБА_7 та Кравець.

Тобто рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 1994 року у справі № 2-169, 1994 року, незаконно та не обґрунтовано ухвалено на підставі висновку експерта, який необгрунтовано посилається на рішення «исполкома горсовета от 28 декабря 1954 года № 860» який в свою чергу не має жодної інформації з приводу «общий двор» чи «двор общего использования».

Задовольняючи позов суд першої інстанції в порушення чинного законодавства взяв до уваги та обґрунтував своє рішення документами (доказами), які подані до суду поза процесуальний порядок, а саме Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2006 року у справі № 2-1916, 2006 року.

Позивач та його представник порушили п`ятиденний строк на подачу відповіді на відзив, адже відзив було отримано позивачем 12 травня 2022 року, а представником позивача отримано 13 травня 2022 року, отже відповідь вони мали право подати в строк до 18 травня 2022 року.

Отже, прийнявши відповідь на відзив, та ухвалюючи рішення суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано, в порушення чинного процесуального законодавства України взяв до уваги документи (докази), а саме: рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2006 року, яке подано до суду поза процесуальний порядок, а отже є недопустимим доказом.

Всі документи, які були подані як додатки до відповіді на відзив, та на які суд першої інстанції посилається в своєму рішенні, подано з пропущенням строку, і суд не мав процесуальних підстав визнавати їх належними та допустимими доказами та обґрунтовувати ними своє рішення.

Позивачем не доведено факту самочинного будівництва, а також не доведено, яким саме чином веранда, цегляна огорожа та шиферна забудова обмежують вільний доступ позивачу. Позивачем не було долучено до позовної заяви висновку експертизи, яка б підтверджувала факт самочинного будівництва та надавала конкретне тлумачення, яким чином і як обмежує позивачу вільний доступ.

Клопотання про проведення експертизи позивачем не заявлялось.

Відповідачем при встановленні (монтажі) веранди, цегляної огорожі, шиферної забудови не було самовільно зайнято земельну ділянку та не було порушено жодного нормативно-правового акту України. Для встановлення /монтажу/ будування веранди, цегляної огорожі, шиферної забудови непотрібні жодні дозволи, а також вказані «добудови» не підлягають введенню (прийняттю) в експлуатацію.

В своєму рішенні суд першої інстанції посилається на лист Комунального підприємства «Госпрозрахункове земельно-кадастрове бюро» від 11 лютого 2021 року № 1/27. Проте зміст даного листа не доводить факту самовільних добудов та його подано з порушенням строку, і суд не мав процесуальних підстав визнавати даний документ належним та допустимим доказом, та обґрунтовувати ним оскаржуване рішення.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі була розроблена у 2019 році, але процес приватизації спадкодавцем не був завершений.

На даний момент земельна ділянка перебуває у комунальній власності.

В 2019 році технічна документація розроблювалась з урахуванням всіх наявних на земельній ділянці забудов.

Скаржник просить суд звернути увагу, що позивачу було «рекомендовано» звернутись до суду не з питанням щодо незаконної забудови двору, а саме щодо приватизації (що не є предметом цієї судової справи).

З тексту оскаржуваного рішення не зрозуміло, яке саме рішення суду не виконав правонаступник відповідача, на що посилається суд першої інстанції. Позивач не навела жодних підтверджених аргументів щодо того, що позивач порушує її право вільно користуватись земельною ділянкою.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав жодного обґрунтування щодо відмови у задоволенні клопотання про застосування позовної давності. Суд взагалі нічого не зазначив з приводу клопотання про застосування строку позовної давності.

При ознайомленні з матеріалами справи встановлено, що в ній наявні довідки про відкладення судового засідання у зв`язку із відсутністю всіх учасників справи, що не відповідає дійсності, так як за весь час судового розгляду, лише один раз позивач відклала судове засідання, і один раз представник відповідача. Всі інші рази судові засідання були зняті з розгляду з різних технічних причин.

Також судом першої інстанції не встановлено та не перевірено, а лише взято до уваги необґрунтовані доводи позивача про те, що її будинок, ніби то побудований в глухому куті вулиці, що в свою чергу не відповідає дійсності

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначала, що з вимогами та висновками викладеними в апеляційній скарзі не погоджується і вважає їх такими, що суперечать діючому законодавству України, що регулюють викладені в позовній заяві правовідносини та такими, що є необґрунтованими та незаконними.

В судовому засіданні 01 березня судом проводився порядок дослідження доказів, згідно наведеного статтею 229 ЦПК України порядку такого дослідження.

Позивачем не надавались будь-які пояснення з приводу досліджуваних доказів, в тому числі і щодо інвентаризаційної справи. Тому позивач вважає, що судом такий порядок не порушувався і він був проведений відповідно до статті 229 ЦПК України.

Відповідачем в апеляційній скарзі жодним чином не зазначено про оскарження рішення від 21 жовтня 1994 року будь-якою особою, в тому числі і відповідачем та його представником. Не надано жодного доказу на підтвердження його незаконності і необґрунтованості.

Крім того, рішення Первомайського міськвиконкому від 28 грудня 1954 року за № 860 «Про затвердження обміру земель забудованого кварталу № 182» вже було предметом дослідження та відповідним доказом у справі № 2- 196, і тому наведене рішення міськвиконкому є доказом у справі № 484/4417/20 в розумінні статті 82 ЦПК України.

Чинним законодавством України на день розгляду спірних правовідносин в справі № 484/4417/20 не передбачено надання у спільну власність таких об`єктів, як земельна ділянка двір загального користування.

Тому позивачем і судом вірно застосовано до даних правовідносин норми Земельного кодексу, які регулюють правовідносини щодо земельних ділянок спільної власності, і таке застосування жодним чином не заборонено будь-якою нормою діючого законодавства України, що регулюють дані спірні відносини, а позивач не може нести тягар неврегульованості даних правовідносин законодавчими актами України, виходячи з положень статті 41 Конституції України щодо володіння та користування власністю.

Отримавши від відповідача відзив на позовну заяву, позивач надав суду та сторонам у справі відповідь на відзив і додав до відповіді докази, що на думку позивача, підтверджують його пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Тобто, такі докази додавались на підставі отриманого відзиву від позивача. А до позовної заяви позивач надав докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Посилання відповідача на статтю 78 ЦПК України, як на порушення судом процесуального порядку їх подання, є необґрунтованим та незаконним, тому що ця норма права не регулює відносини щодо надання відповіді на відзив, а стосується подання доказів, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

На день слухання справи, відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори 26 березня 2011 року за реєстровим № 3-563, ОСОБА_3 належить на праві власності житловий будинок з всіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкодавцю цей житловий будинок належав на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 1961 року. У свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що на земельній ділянці розташовано: житловий будинок загальною площею 61.0 кв.м, літ. А-Ж, сарай літ. Б, погріб литі п-г, літня кухня літ. Д, сарай літ. Г, вбиральня літ. У, огорожа металева сітка за № 1, вимощення за № 2, басейн за № 3 (т. 1 а.с. 6-7).

За матеріалами інвентарної справи за договором купівлі-продажу, укладеного 15 грудня 1983 року, ОСОБА_4 придбав у власність у ОСОБА_11 14/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площе. 910 кв.м споруджено: житловий будинок та надвірні споруди: сараї літ. Б,Б-1, погріб літ. В, вбиральня літ. Г, огорожа № 1-2. В реальне користування покупця відійшло: коридор 1-2, жила кімната 1-3 та 1-4, кухня 1-5, тамбур літ А, сіни літ. А, сарай літ Б-1, частки погріба, вбиральні, огорожі № 1-2.

Відповідно до рішення Первомайського міського суду Миколаївської області від 21 жовтня 1994 року, складеного російською мовою, ухваленого за позовом ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , визначено порядок користування між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 відповідно до висновку експерта. Двір площею 434 кв. м залишено в загальному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до витягу з земельного кадастру від 30 грудня 2020 року земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 має кадастровий номер :06:077:0034 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка перебуває у комунальній власності. Площа земельної ділянки 0.1000 га. На підставі рішення Первомайської міськради від 17 травня 2017 року № 93 на земельній ділянці безстроково встановлено сервітут площею земельної ділянка 0.0225 га на право проходу та проїзду на велосипеді ( т.1 а.с. 131, 132).

Рішенням Первомайської міської ради від 24 жовтня 2019 року № 22 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для передачі у власність ОСОБА_4 14/25 частки та ОСОБА_11 11/25 частки від загальної площі 0.1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у спільну часткову власність по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 133).

Згідно листа Комунального підприємства «Госпрозрахункове земельно-кадастрове бюро» від 11 лютого 2021 року № 1/27 вбачається, що відповідно до вимог статті 198 ЗК України спеціалістами підприємства виконано кадастрову зйомку земельної ділянки за результатами якої складено кадастровий план земельної ділянки та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Горизонтальна зйомка земельної ділянки виконана електронним тахеометром Topcon GTS - 239 № ОН 0637 з прив`язкою до пунктів полігонометрії. Координати точок зовнішніх меж земельної ділянки вирахуванні в державній системі координат 1963 року. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_2 та має конфігурацію багатокутника. Площа земельної ділянки вирахувана по координатах за допомогою комп`ютерної програми Gis6 і складає 0,1000 га. На кадастровому плані вказані розміри земельної ділянки її площа, приведено склад земель, вказані суміжні землевласники та землекористувачі. Також, передбачено обмеження у використанні даної земельної ділянки площею 0,0225 га - право проїзду, проходу до земельних ділянок з кадастровими номерами :06:077:0035, :06:077:0016 та :06:077:0017. Крім того, на підставі рішення сесії Первомайської міської ради Миколаївської області від 24 жовтня 2019 року № 22 підпункт 1.1 вказаним комунальним підприємством технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на місцевості, з метою передачі їх у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_11 (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , не розроблялась.

У відповіді виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 24 вересня 2020 року № 8-686-20 на звернення позивача зазначено, що інспекцією з благоустрою міста перевірено та встановлено факт порушення Правил благоустрою міста, про що 01 вересня 2020 року винесено припис ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 . В разі невиконання вимог припису інспекцією з благоустрою міста буде складено протокол та подано на розгляд адміністративної комісії при міськвиконкомі для остаточного рішення.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Первомайську Миколаївської області, актовий запис про смерть складено 06 лютого 2021 року. Відповідно до матеріалів спадкової справи після смерті останнього спадщину прийняв його син ОСОБА_1 , який проживав разом з померлим, проте свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок не отримав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказаний висновок повністю узгоджується із висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 233/3516/18-ц.

Предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального використання, шляхом знесення самочинного будівництва.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина 4 статті 376, стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною 2 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Водночас згідно з частиною 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2021 року в справі № 354/628/16-ц зроблено висновок, що «у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. […] Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою».

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц; від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( частина 2 статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного

Звернувшись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_4 , який під час розгляду справи помер, а його спадкоємцем є син останнього ОСОБА_1 , чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що перебуває у загальному користуванні власників будинку АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 внаслідок самовільної побудованої відповідачем веранди, цегляної огорожі і шиферної забудови, які звузили прохід через двір загального користування до її будинку та земельної ділянки, якою вона користується.

Предметом позову в даній справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу (знесення) прибудови та споруд до житлового будинку відповідача як самочинно збудованих, тобто з підстав, передбачених статтею 376 ЦК України.

Отже, обставиною, яка підлягала встановленню судом у справі, що переглядається, є те, чи порушуються права ОСОБА_3 як власника сусіднього будинку на користування земельною ділянкою, що перебуває у користуванні мешканців будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , збудованими відповідачем верандою, цегляною огорожею і шиферною огорожею до належного йому житла.

Відповідач, заперечуючи проти доводів позову, посилався на те, що зазначені прибудови існують вже тривалий час, їх спорудження не потребує будь-яких дозвільних документів, оскільки вони не є капітальними спорудами та вони ніяким чином не порушують права позивача, оскільки їх розташування не перешкоджає позивачу вільному проходу до своєї нерухомості.

На підтвердження доводів позовної заяви позивач надала копію судового рішення від 21 жовтня 1994 року, яке було ухвалено за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4 , встановлено порядок користування земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_2 , виділено в користування ОСОБА_11 у дворі 23 кв.м (виноградник), окрашено на схемі в червоний колір 516.0 кв.м., який примикає до межі з будинком АДРЕСА_3 , впродовж межі справа від стежки, що примикає до паркану вздовж річки від межі з будинком АДРЕСА_3 на 3 метра (на схемі окрашено в червоний колір). ОСОБА_4 виділено в користування під город земельну ділянку площею 657 кв. м, що розташована зліва від стежки, що межує з будинком АДРЕСА_1 ( вздовж межі, що примикає до паркану вздовж ріки від меж будинку АДРЕСА_1 на відстані 17.40 м (на схемі окрашено в синій колір). Двір площею 434 кв. м залишено в загальному користуванні ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Схема порядку користування земельної ділянкою за вказаним судовим рішенням міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 16708, що досліджувалась судом першої та апеляційної інстанції.

Також долучено до позовної заяви фотографії, на яких, за твердженнями позивача, зображено загальний двір та самозабудовані відповідачем споруди. Між тим, ці фото не містять опису зображень, дати, коли була здійснена зйомка, та хто і за допомогою яких технічних засобів здійснив цю зйомку.

Також до позовної заяви долучена переписка позивача з Первомайською міською радою та її виконкомом з приводу зазначено спору, за змістом якої за вирішенням спірної ситуації позивачу рекомендовано звернутися до суду, серед якої є лист виконкому Первомайської міської ради від 24 вересня 2020 року за № 8-686-20, де позивачу повідомляється, що інспекцією з благоустрою міста, перевірено та встановлено факт порушення Правил благоустрою міста, про що 01 вересня 2020 року винесено припис мешканцю ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 . У разі невиконання вимог припису інспекцією з благоустрою міста буде складено протокол та подано на розгляд адміністративної комісії при міськвиконкомі для остаточного рішення (т. 1 а.с. 156). Доказів, які б підтверджували притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, позивачем не надано.

Комунальне підприємство «Госпрозрахункове земельне-кадастрове бюро» у відповіді на адресу позивача 11 лютого 2021 року № 1/27 зазначило, що 16 жовтня 2012 року була розроблена технічна документація із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 земельної ділянка має конфігурацію багатокутника і складає 0.1000 га. Межі земельної ділянки погоджено з суміжними землевласниками та землекористувачами. Земельна ділянка має обмеження у використанні площею 0.0225 га право проходу та проїзду на велосипеді (земельний сервітут) до земельних ділянок з кадастровими номерами :06:077:0035, :06:077:0016, :06:077:0017 ( т. 1 а.с. 155). Ці обставини підтверджені витягом з державного земельного кадастру на цю земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності на підставі рішення Первомайської міської ради Первомайської області від 17 травня 2017 року (т. 1 а.с. 131, 132).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги не звернув увагу на предмет спору, на обставини, які підлягають доказуванню та не з`ясував, яку частину земельної ділянки займає споруджена прибудова, огорожа, їх розмір і конфігурації; на якій земельній ділянці побудовані ці споруди (земельна ділянка, яка перебуває у користуванні відповідача або інших власників житлових будинків), мешканців яких житлових будинків стосується встановлений міськрадою земельний сервітут.

Тобто, суд першої інстанції не перевірив наявність обставин, з якими позивач пов`язувала пред`явлення цього позову, якими доказами підтверджені ці обставини та передбачені законом підстави для його задоволення.

Питання щодо самовільного зайняття земельної ділянки, визначення площі земельних ділянок, порядок користування земельними ділянками та інші, пов`язані з земельними питаннями потребують спеціальних знань в області землеустрою, а тому для вирішення спірних питань необхідно проведення земельно-технічної експертизи або залучення експерта в цій галузі.

Питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт.

Між тим, позивач ні при зверненні до суду з позовом, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції клопотань про проведення земельно-технічної експертизи не заявляла, а також доказів, які б підтверджували, що відповідач саме на земельній ділянці загального користування власників будинку АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 збудував веранду, огорожу та кам`яний паркан не надала, а тому колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту порушення її прав зазначеними забудовами відповідача.

Самі по собі твердження позивача про те, що відповідач добудував зазначені споруди до свого будинку без отримання необхідних дозволів, з порушенням будівельних норм, за відсутності установлення факту порушення прав позивача, не є самостійною підставою для задоволення позову про знесення самочинного будівництва, поданого особою, яка не наділена державою функціями зі здійснення контролю за дотриманням законодавства в архітектурно-будівельній сфері.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дав неналежну оцінку, наданим сторонами доказам, неповно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване судове рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

Оскільки суд попередньої інстанції не застосував правильно до спірних правовідносин норми матеріального права та не надав належної оцінки наданим доказам, чим порушив норми процесуального права, щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

За подання апеляційної скарги з урахуванням задоволених позовних вимог з позивача на користь відповідача за подачу апеляційної скарги підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 260 грн 60 коп., судові витрати позивача, пов`язані з поданням позову до суду першої інстанції слід віднести за рахунок ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Первомайської міської ради Миколаївської області щодо зобов`язання усунути перешкоди в користуванні належним на праві спільної сумісної власності двором, який знаходиться в загальному користуванні будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , шляхом знесення споруд самочинного будівництва: веранди, цегляної огорожі, шиферної забудови та приведення двору загального користування до попереднього стану без сторонніх забудов, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 260 грн 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.