У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1196/18

19 червня 2023 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретарів - Нагорняк Г.М., Кушнірчук М.Д.,

з участю: представника відповідача, адвоката - Куцого О.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Представник позивача просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 6456,64 дол.СІІІА, з яких 3567,79 дол.СІІІА - заборгованість за кредитом та 2888,85 дол.СІІІА - заборгованість за відсотками, а також витрати по сплаті судового збору у сумі - 2526,19 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2018 року, ухваленим у відповідності до положень ст.ст.280-282 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи, позов ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволено.

Разом з тим, відповідно до ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.10.2020 року було постановлено задоволити заяву відповідача по даній справі ОСОБА_1 , вищевказане заочне рішення суду - скасувати і призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання, з викликом сторін по справі.

Згідно ухвали суду від 12.11.2020 року позивача по даній справі ПАТ«Укрсоцбанк» було замінено на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».

В ході розгляду справи, а саме 19.06.2023 року стороною відповідача подано до суду клопотання про закриття провадження у даній справі, на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В судовому засіданні представник відповідача подану заяву підтримав та просив її задоволити з підстав, наведених у ній.

Представник позивача в судове засідання не прибув, натомість подав клопотання про розгляд справи без участі представника АТ «Альфа-Банк».

Вивчивши заяву про закриття провадження у справі, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як з`ясовано в процесі розгляду справи, відповідно до кредитного договору №357/25-007 від 05.08.2008 року, укладеного між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , позивач надав відповідачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 5000 доларів США.

Позивачем було видано відповідачу грошові кошти в зазначеному розмірі, однак в порушення умов договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 18.05.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 6456,64 дол. США, з яких: 3567,79 дол. США. - сума заборгованості за кредитом, 2888,85 дол. США - сума заборгованості за відсотками, які позивач і просить стягнути із відповідача у даному позові.

Разом з тим, як перевірено судом, заборгованість за вказаним вище кредитом вже стягується із відповідача ОСОБА_1 в примусовому порядку відділом ДВС Надвірнянського районного управління юстиції (на даний час - Надвірнянський відділ ДВС у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) на підставі судового наказу №2н-323/2009, виданого Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області 11.12.2009 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

Вказана обставина підтверджується витребуваними судом за клопотанням сторони відповідача доказами, а саме: довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за №59 від 12.11.2021 року, з якої вбачається, що стягнення згідно постанови виконавчого провадження №41115957 від 13.12.2013 року із пенсії ОСОБА_1 відбувається з 01.01.2014 року по 01.11.2021 року, тобто по дату видачі даної довідки. Копія постанови про відкриття ВП №41115957 міститься в матеріалах справи.

Крім того, наведене стверджується і розрахунком вимог банку у зв`язку з неповерненням відповідачем ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором №357/25-007 від 05.08.2008 року, виписками по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період часу із 22.05.2009 року по 10.04.2010 року, та виписками по особовому рахунку № НОМЕР_2 за період з 04.03.2014 року по 18.07.2018 року, наданих АТ «Альфа-Банк».

Суд зазначає, що згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як визначено ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Суд звертає увагу, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до відповідача про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав.

Таким чином, положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору.

У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що при зверненні позивача з позовом до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області та за результатами розгляду справи отримання судового наказу від 11.12.2009 року про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, позивач втратив право на стягнення відсотків за користування кредитом, визначених умовами кредитного договору, так як кредитодовець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним, та після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором, а сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, що свідчить про відсутність підстав для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Відповідно ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі № 335/12790/16-ц, від 29.11.2019 року у справі № 3761/10016/15-ц.

Тобто, позивачем до того самого відповідача у справі №348/1196/18 заявлено ту ж саму позовну вимогу що і у справі №2н-323/2009, яка вже вирішена судом і ґрунтується на ідентичних обставинах.

В даних справах тотожними є як предмет позову так і сторони та підстави позову.

Таким чином, вирішуючи спір у даній справі, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для повторного стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №357/25-007 від 05.08.2008 року, оскільки вказані вимоги вже були вирішені і судом видано судовий наказ, що набрав законної сили, який на даний час перебуває на виконанні Надвірнянського відділу ДВС у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, щодо стягнення із відповідача ОСОБА_1 зазначеної вище заборгованості перед АТ «Альфа-Банк», як правонаступником ПАТ«Укрсоцбанк».

Отже, за встановлених в ході розгляду справи та не спростованих стороною позивача обставин, суд приходить до переконання про необхідність закриття провадження у даній справі, на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.255, 256, 258, 259, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі задоволити.

Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити, на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст ухвали

складено 23.06.2023 року.