Справа № 372/2920/22
Провадження № 2/369/2328/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 372/2920/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, -

В С Т А Н О В И В:

06.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 , в якому просила суд: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 року по грудень 2018 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як подружжя, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал. споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, підпірна стіна VІІІ, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частину нерухомого майна, придбаного під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме: земельну ділянку площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал. споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, підпірна стіна VІІІ, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У поданій позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що з січня 2014 року почала проживати разом із відповідачем, спочатку в м. Українка Київської області, а з літа 2014 року в квартирі позивача в смт Козин Обухівського району Київської області, що підтверджується копією довідки ОСББ «Чисті сосни» від 08.12.2021 року та довідкою ОСББ «Солнєчний Луч» від 07.12.2021 року.

Позивач вказує, що свої стосунки з відповідачем не приховувала, всі друзі та знайомі сприймали її та відповідача як одну сім`ю.

Крім того зазначає, що на той час вони підтримували дружні стосунки з друзями відповідача ОСОБА_5 , а також її подругами - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими час від часу зустрічалися, відпочивали та святкували різні події.

Зазначала, що разом з відповідачем відпочивала у липні 2014 року в Коблево, в травні 2016 року у Вільнюсі (Литва), в червні 2016 року в Хорватії, в січні 2017 року в Австрії, в червні 2017 року в Дніпропетровську.

19.08.2014 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий № :04:002:5013 по АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу серія та номер бланку: НАА № 623269 зареєстрований в реєстрі за № 1426 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаровою Т.О.

Позивач вказує, що за домовленістю право власності було оформлено на відповідача, як на її чоловіка, якому вона повністю довіряла.

Вказувала, що вони разом обрали проектно-будівельну компанію, узгодили і замовили проект основного будинку та почали будівництво.

Позивач зазначала, що оскільки відповідач продовжував працювати в Чернігові та знаходився на робочому місці з понеділка по п`ятницю, супроводом всіх питань щодо будівництва займалася вона.

Крім того, позивач зазначає, що 11.08.2015 року та 29.12.2015 року разом з відповідачем придбала ще дві земельні ділянки, кадастрові номери: :04:002:0276, площею 0,0814 га та :04:002:0297, площею 0,083 га, згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 1534 від 29.12.2015 року та 743 від 11.08.2015 року, які знаходилися поруч з першою земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

23.10.2018 року в результаті об`єднання придбаних земельних ділянок була проведена державна реєстрація сформованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що під час будівництва будинку вона та відповідач стали жертвами шахрайських дій, що підтверджується вироком Печерського районного суду м. Києва від 09.03.2016 року у справі № 757/7099/16.

ОСОБА_1 вказує, що за час спільного проживання з відповідачем ними було збудовано два житлові будинки та введено їх в експлуатацію: загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа 53,2 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал.споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, за адресою: АДРЕСА_1 ; загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

За час спільного життя з відповідачем, сторонами також придбавалися транспортні засоби.

На момент знайомства з ОСОБА_4 мав у власності автомобіль ToyotaLand Cruiser Prado, 2012 року випуску.

28.03.2014 року позивач подарувала відповідачу причіп до легкового автомобіля, д.н.з. НОМЕР_1 та гідро цикл.

В 2015 році сторони придбали автомобілі BMW, Mercedes-Benz, Toyota Corolla, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , а також квадро-техніку.

Наприкінці 2017 року придбали автомобіль Toyota RAV-4, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

До кінця 2018 року стосунки між сторонами погіршилися і з кінця грудня 2018 року припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства.

06.10.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області постановлено цивільну справу № 372/2920/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою передати за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

23.11.2022 року цивільна справа № 372/2920/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла до провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В.

23.01.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче провадження у справі.

06.03.2023 року відповідач через канцелярію суду зареєстрував відзив на позовну заяву, в якому вказував, що позовну заяву вважає необґрунтованою та така позовна заява має бути відхилена судом. Зазначав, що позивач використовує цивільне судочинство як спосіб зловживання правом.

Наголошував, що наведені в позові твердження ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають характеру відносин, що існували між ОСОБА_1 та ним у період з січня 2014 року по грудень 2018 року.

Щодо проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з січня 2014 року по грудень 2018 року зазначав наступне.

На підтвердження спільного проживання позивач надала до суду:довідку від ОСББ «Чисті Сосни» від 08.12.2021 року № 383, яка складена на підставі Акту обстеження від 08.12.2021 року та довідку від ОСББ «Солнєчний Луч» від 07.12.2021 б/н.

Відповідно до наданих позивачем доказів виходить, що позивач разом із ОСОБА_4 , та неповнолітнім сином одночасно проживали в двох місцях. При цьому такий факт засвідчується ОСББ через три роки з закінчення проживання осіб зазначених в довідках. В той же час в позовній заяві ОСОБА_9 не уточнює яким саме чином відбувалося таке спільне проживання за двома різними адресами у двох різних населених пунктах та ще й з неповнолітньою дитиною.

Крім того, звертав увагу суду, що у ОСББ відсутні повноваження надані законом на видачу довідок про спільне проживання осіб.

Вказував, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності його товаришу ОСОБА_5 з 2010 року. Це однокімнатна квартира площею всього 36 кв.м., що недостатньо для нормального проживання двох дорослих людей та неповнолітньої дитини. Дана квартира була надана позивачці ОСОБА_5 в користування, на його прохання, оскільки позивачка стверджувала, що її переслідує колишній чоловік ОСОБА_10 та може завдати шкоди їй та її сину.

Відповідач вказує, що йому не відомо скільки точно ОСОБА_9 проживала в квартирі його товариша ОСОБА_5 . Однак з його слів пані ОСОБА_11 з`їхала з його квартири десь влітку 2014 року.

Поки відповідач працював прокурором Коропського району Чернігівської області рідко відвідував Київ, через значну відстань між населеними пунктами. Частіше на вихідних залишався в Коропі щоб просто відпочити після напруженого робочого тижня, зустрічався з друзями та знайомими.

На підставі наведеного відповідач вказував, що в силу об`єктивних причин фізично не міг розпочати проживати спільно з ОСОБА_1 та її сином в квартирі в місті Українка в січні 2014 року.

До 27.05.2014 року відповідач проживав смт. Короп Чернігівської області, а з 28.05.2014 року по 12.11.2014 року проживав в м. Чернігові Чернігівської області.

Після Революції гідності працював на посаді заступника прокурора міста Чернігова (з 28.05.2014 року по 12.11.2014 року). Відповідач зазначає, що з цього часу ОСОБА_9 постійно намагалася налагодити з ним спілкування, телефонувала, запитувала порад, проте він сприймав таку поведінку ОСОБА_12 як звичайні людські відносини.

З середини листопада 2014 року відповідач почав працювати в Генеральній прокуратурі України та йому потрібно було десь жити. Враховуючи, що квартири, які належали йому на праві приватної власності в Києві він переобладнав під офіси та здавав їх в оренду, а з матір`ю він жити не хотів, він домився зі своїм товаришем ОСОБА_13 , щоб пожити у нього в місті Українка.

Фактично з моменту свого переведення до Генеральної прокуратури України в листопаді 2014 року до середини вересня 2017 року, коли відповідач зміг переїхати в добудований будинок в селі Ходосівка, він проживав сам у квартирі свого товариша в АДРЕСА_3 . Вказував, що дані обставини можуть бути підтвердженні ОСОБА_14 , яка прибирала спочатку в квартирі, де він жив в місті Українка, а згодом в будинку в селі Ходосівка, а також сусіди.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які отримав представник відповідач, у власності ОСОБА_12 з грудня 2013 року перебуває квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , площею 151, 4 кв.м. За версією позивачки, це друга квартира, де сторони проживали спільно однією сім`єю паралельно з проживанням в місті Українка.

Проте відповідач вказує, що це взагалі не відповідає дійсності. В проміжок часу з 2014 по 2018 р. він мав змогу жити вільним життям без зайвих зобов`язань. За цей час в нього були стосунки з різними жінками. Але проживав він один, спочатку в місті Українка, а згодом в будинку в селі Ходосівка.

Погоджувався, що бував в гостях у ОСОБА_15 в квартирі в смт. Козин після свого переведення до Генеральної прокуратури України, оскільки в них певний час були періодичні інтимні стосунки. Навіть зустріли разом новий 2016 рік в гостях у її сусідки ОСОБА_16 в смт. Козин. Вказував, що їх зустрічі відбувалися лише за відсутності вдома сина позивачки. Відповідач не ніс витрати на утримання цього житла, на його ремонт чи облаштування, так само не сплачував за спожиті комунальні послуги. Та взагалі не розуміє, яким чином можна було встановити його проживання в квартирі, де він бував періодично як гість.

На постійне проживання до свого будинку в селі Ходосівка відповідач вказує, що переїхав в середині вересня 2017 року, де одразу ж зареєстрував своє місце проживання. ОСОБА_17 в його будинку в селі Ходосівка ніколи не проживала. Більше того, вона навіть не була в гостях.

Фактично, всі твердження позивачки про нібито спільне проживання опираються на дві довідки від різних ОСББ, достовірність яких викликає запитання. Адже виходить, що можна одночасно проживати в двох місцях, в двох різних населених пунктах. А підтвердити це можна і навіть через три роки сумнівною довідкою форма та порядок видачі якої навіть не передбачено чинним законодавством.

Позивач стверджує, що зі своїми батьками відповідач на той час її не знайомив. Лише познайомив зі своїм дядьком ОСОБА_18 - братом матері… Що ми не приховували свої стосунки, всі друзі та знайомі сприймали нас як сім`ю. На той час ми підтримували дружні стосунки з друзями ОСОБА_19 , а також моїми подругами - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими час від часу зустрічалися, відпочивали та святкували різні події у нашому житті.

Вказував, що давав ОСОБА_20 контакти своєї матері, ОСОБА_21 , влітку 2013 року, оскільки їй була потрібна консультація нотаріуса. Йому не відомо чи зверталася пані ОСОБА_11 до його матері в той період. Так само не відомо про точну дату, час та обставини їх знайомства.

Вказував, що у його матері немає брата ОСОБА_18 . Вона єдина дитина у сім`ї, а отже твердження позивача викладені в позовній заяві про знайомство з дядьком ОСОБА_18 не відповідає дійсності.

Відповідач підтверджує, що знайомив ОСОБА_22 з ОСОБА_13 , але це було пов`язано з проживанням Анастасії в його квартирі в місті Україна, про що я уже зазначав. ОСОБА_23 також допомагав ОСОБА_11 , коли її переслідували невідомі, в подальшому у них склалися товариські відносини та вони вели спільно бізнес, були співзасновниками ТОВ «Софія Ойл».

Відповідач наголошував, що не знає ні ОСОБА_24 , ні ОСОБА_25 , які за версією ОСОБА_11 є їх спільними друзями. ОСОБА_26 відповідач зустрічав декілька разів, коли приїздив в гості до ОСОБА_15 в смт. Козин.

ОСОБА_27 в позові не конкретизує, що саме має на увазі під «святкуванням різних подій у нашому житті». Оскільки, сприйняття окремих подій у житті кожної людини є суто суб`єктивним, то відповідачу важко сказати про що в даному випадку йде мова.

Наводить приклад, що для нього, як для особи, яка все своє життя присвятила роботі в правоохоронних органах, важливою подією в житті було присвоєння йому класного чину «старший радник юстиції» (полковника) в лютому 2015 року. А також вручення йому інших нагород та відзнак, а саме: 15.01.2014 року відповідачу оголошено Подяку Генерального прокурора України; 17.01.2016 року відповідача нагороджено нагрудним знаком «За сумлінну службу в органах прокуратури»; 07.07.2017 року відповідача нагороджено Почесною грамотою Генерального прокурора України; 27.11.2017 року відповідача нагородили цінним подарунком (іменним годинником); 22.06.2017 року відповідача нагородили відзнакою МВС України «Вогнепальна зброя».

Відповідач зауважує, що вищевказані нагороди та подяки для нього є визначальними в житті і кожна святкувала гучно та з розмахом. Але він не святкував ці події з ОСОБА_28 та її подругами. Святкування проходило в колі його друзів, що ще раз вказує, що пані ОСОБА_11 взагалі не знає його життя та його здобутків, важливих дат і подій у його житті.

Також ОСОБА_17 навіть не знає на яких посадах відповідач працював в час так званого проживання однією сім`єю. Так позивачка в позовній заяві зазначає: «Відповідач в цей період займав посади прокурора Коропського району Чернігівської області, потім був переведений до прокуратури Чернігівської області, Генеральної прокуратури України, а з 2017 року - заступника начальника управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції Генеральної прокуратури України.»

Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки в визначений ОСОБА_28 період відповідач працював на наступних посадах: 28.05.2014 року призначено на посаду заступника прокурора міста Чернігова; 13.11.2014 року призначено начальником другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України; 25.09.2015 року призначено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Генеральної прокуратури України; 20.11.2015 року переведено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Генеральної прокуратури України; 17.10.2016 року призначено на посаду заступника начальника управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції Генеральної прокуратури України; 21.04.2017 року призначено на посаду заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України.

Відповідач вказує, що не вів з пані ОСОБА_11 спільне господарство, не водив її до лікаря, не возився з її дитиною, не мав на меті з цією жінкою будувати майбутнє, створювати сім`ю. Вказував, що не бачився з ОСОБА_29 кожен день, вони не жили разом, оскільки проживали в різним місцях, в різних населених пунктах.

Відповідач зазначає, що мав своє коло друзів і свої хобі. Коли видавалася нагода любив поїхати на риболовлю (купив для цього човен) чи на полювання (мав декілька мисливських рушниць. Мав своє коло інтересів і свій світ, де ОСОБА_20 місця не було.

Зазначав, що поважає жінок, які були поруч з ним в період з 2014 до 2018 року, а тому не можу без їх дозволу ділитися більш приватними деталями їх взаємин. Просив суд врахувати таку обставину, оскільки позивач змушує його говорити правду, яка впливає на життя інших осіб, у яких тепер вже є діти і сім`ї.

ОСОБА_17 стверджує, про спільні поїздки на відпочинок в липні 2014 року в Коблево та в червні 2017 року в Дніпропетровськ. Вказане не відповідає дійсності, оскільки у вказані періоди відповідач не перебував у відпустках, що підтверджується інформацією наданою з моїх колишніх місць роботи.

Відповідач погоджується, що у 2016 році та на початку 2017 року у них з ОСОБА_1 були спільні подорожі за кордон, але це була виключно ініціатива позивачки. Так як, коли він мав з`їздити в приватних справах до Вільнюса на один день в травні 2016 року несподівано виявилося, що позивачці теж потрібно в Литву по справах.

Щодо літньої відпустки в Хорватії в червні 2016 року, то ОСОБА_17 взагалі запропонувала свої послуги в якості водія, мовляв їй теж буде корисно розвіятися і відпочити.

Але останньою спільною подорожжю стала поїздка в Австрію. Відповідач вказував, що позивач розписала йому подорож як веселу поїздку-тусовку великою компанією, де має бути весело. Але в результаті все виявилося навпаки, було купа нервів та невдоволення. Вказував, що йому навіть довелося декілька ночей спати в загальній кімнаті орендованого шале.

В той же час, наявність спільних поїздок жодним чином не вказує на проживання однією сім`єю. Зауважує, що був вільним чоловіком і не мав ні перед ким жодних зобов`язань.

Відповідач познайомився зі своєю майбутньою дружиною ОСОБА_31 наприкінці жовтня 2017 року. Вже в грудні 2017 року вони почали зустрічатися. Та після спільного святкування з ОСОБА_31 нового 2018 року почали будувати плани на спільне майбутнє та ОСОБА_32 здебільшого проживала з ним в селі Ходосіївці.

В 2018 році у відповідача було три спільні подорожі закордон з ОСОБА_31 , а саме в до Риги з 28.04.2018 року по 06.05.2018 року; на Кіпр з 23.08.2018 року по 27.08.2018 року; та до Брюсселю з 03.09.2018 року по 06.09.2017 року.

Отже, вказував, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю із відповідачем ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з січні 2014 року по грудень 2018 року не доведені належними та допустимими доказам. Твердження викладені ОСОБА_1 в позовній заяві з даного приводи голослівні та зводяться до загальних фраз про ведення спільного господарства та спільний побут. В той же час ОСОБА_1 не уточнює яким чином можна спільно проживати та вести спільне господарство проживаючи одночасно в різних квартирах в різних населених пунктах.

Щодо спільного придбання у власність рухомого, нерухомого майна та будівництва будинків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з січня 2014 року по грудень 2018 року.

Щодо твердження про спільне придбання у власність земельних ділянок, які знаходяться в селі Ходосівка Київської області в період з січня 2014 року по грудень 2018 року, то відповідач вказує, що попросив свою матір ОСОБА_21 у вільний її час підшукувати гарні земельні ділянки, які він обирав по фото, а деякі приїжджаючи з Чернігова та переглядав особисто.

Вказана земельна ділянка та ще дві земельні ділянки купувалися матір`ю відповідача за його дорученням в 2014 та 2015 роках.

Звертав увагу суду, що першу земельну ділянку в селі Ходосівка, він придбав, коли постійно проживав в Чернігові.

Джерелом коштів на придбання земельних ділянок був дарунок зроблений відповідачу його матір`ю в 2014 році та гроші отримані від продажу в 2014-2015 роках квартир, які йому належали. Тобто, за жодних обставин придбання земельних ділянок не могло бути спільним з позивачем, а отже ніякого права спільної сумісної власності виникнути не могло.

В дійсності ОСОБА_17 декілька разів приїжджала на будівництво спірного будинку, це було в вересні-листопаді 2014 року та декілька разів в 2015 році та можливо раз чи два в 2016 році. Ініціатором цих поїздок була ОСОБА_37 , їй було дуже цікаво, як проходить будівництво.

Відповідач зазначає, що на його думку є очевидним, що якби він проживав однією сім`єю з ОСОБА_28 , вважав би її своєю дружиною та планував поєднати своє життя з цією жінко, то довірив би їй оформлення права власності на земельні ділянки, а не звертався за допомогою до матері у якої є своє життя та власні турботи.

ОСОБА_1 в своєму позові не згадує всі вище перелічені обставини, які супроводжували придбання земельних ділянок, оскільки не знає про них. Об`єктивно ОСОБА_17 не володіє достовірною інформацією щодо дійсних обставин придбання нерухомого майна, яке називає сумісною власністю та за поділом якого звернулася до суду.

Щодо твердження про спільну оплату будівельних матеріалів при будівництві будинків в селі Ходосівка Київської області в період з січня 2014 року по грудень 2018 року та наданих доказів.

Будівництво першого будинку почалося восени 2014 року.

Відповідач підтверджує, що дійсно звернувся у вересні 2014 року до пані ОСОБА_11 за допомогою в оформленні документів на початок будівництва. Оскільки вказана процедура займала дуже багато часу та вимагала постійної присутності у м. Києві для збирання та подачі різних документів.

Саме в силу даних обставин, у вироку Печерського районного суду від 09.03.2016 р. у справі №757/7099/16-к, який надала пані ОСОБА_11 в додатках до позову вона значиться потерпілою.

Звертав увагу суду, що в рамках кримінального провадження №0001068 від 02.02.2016 року, він не був визнаний потерпілим.

На підтвердження своєї версії про спільне будівництво будинків пані ОСОБА_9 надала разом з позовною заявою копії видаткових та товарно-транспортних накладних на бетон на ста п`ятдесяти чотирьох аркушах з обох сторін за період з вересня 2014 року по вересень 2018 року, де вона значиться як отримувач. Проте не надано жодного документа, який підтверджує оплату такого бетону.

Відповідач вказує, що ОСОБА_1 здійснювала поставки палива на фірму ТОВ «ОСНОВА-БЕТОН» та звернулася до нього з проханням-пропозицією купувати бетон саме в цієї фірми, оскільки, це буде вигідно обом. Вона отримає постійного клієнта, а відповідач суттєву знижку на бетон.

Відповідач самостійно робив замовлення бетону у кількостях, яку називали робочі. А грошові кошти за бетон передавав через ОСОБА_1 .

Вказував. що надані до позову накладні викликають у нього сумнів в їх повній достовірності, оскільки зберігання протягом семи років цілого стосу документів на бетон виглядає абсурдно.

В той же час серед наданих позивачкою доказів, звертав увагу суду на видаткову накладна від 14.06.2016 року № РН-0000689 та товарно-транспортні накладні від 14.06.2016 року №№ 00006389/1, 00006389/2, 00006389/3, 00006389/3, 00006389/5, 00006389/6, 00006389.

Так, якимось дивним чином ОСОБА_38 вдалося перебуваючи в Хорватії прийняти 14.06.2016 року 47,5 куб.м. бетону в Ходосівці, а це сім бетономішалок згідно ТТН наданих самою ж ОСОБА_1 .

Вказував, що робіт з бетоном після його переїзду до будинку в Ходосівці в середині вересня 2017 року не було. В той же час згідно наданих ОСОБА_39 документів з жовтня 2017 року по вересень 2018 року в селі Ходосівка ОСОБА_1 прийняла 387,91 куб.м. бетону.

Так само, документи, які надала пані ОСОБА_11 на підтвердження спільної оплати будівельних матеріалів є неналежними та недопустимими доказами.

Зокрема такі документи, як замовлення покупця, рахунки-фактури навіть за умови, що замовником в таких документах зазначена ОСОБА_1 , жодним чином не підтверджує, що це замовлення в подальшому оплачено саме ОСОБА_1 чи що кошти на оплату належать особисто ОСОБА_1 .

Також подача стосу копій чеків про оплати в тому числі від третіх осіб, не вказаних в позові, на користь ще якихось третіх осіб, без прив`язки до конкретного рахунку чи замовлення, якось зовсім не типово для особи, яка сім років зберігає повний комплект документів на бетон.

Відповідач стверджував, що все будівництво відбувалося за його особисті кошти. В 2014 та 2015 роках він продав належні йому на праві власності квартири в місті Києві та місті Вишневе, та в нього було достатньо коштів на ведення будівництва. Крім того, в нього була пристойна заробітна плата в прокуратурі.

В той же час, стверджуючи про спільні витрати на будівництво, ОСОБА_1 не надала доказів наявності в неї достатніх доходів для здійснення таких витрат.

Подаючи кіпу документів на бетон, стос розрізнених замовлень, рахунків-фактури за різні дати, копії квитанцій, чеків про оплату в тому числі від незрозумілих людей на незрозумілі реквізити, свідчить про намагання ОСОБА_1 створити видимість проведення спільної оплати матеріалів для будівництва. Але при більш детальному аналізі таких документів встановити їх прямий зв`язок саме з будівництвом будинків в селі Ходосівка є неможливим.

Так само в позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що в перший рік будівництва, напевно маючи на увазі кінець 2014-2015 рік, на земельній ділянці проведено буріння та облаштування на воду. Дана інформація не відповідає дійсності, адже буріння свердловини на воду зроблено в травні 2016 року, а монтаж обладнання для водо підготовки було зроблено у вересні 2017 року.

Щодо спільного придбання транспортних засобів в період з січня 2014 року по грудень 2018 року та наданих доказів.

Гідроцикл був придбаний відповідачем ще в вересні 2013 року на підставі Договору №30/09/13/01ЛС від 30.09.2013 року.

А в березні 2014 року я відповідач причіп на підставі Договору купівлі-продажу №000024 від 27.03.2014 року для транспортування гідроциклу.

В червні 2018 року відповідач продав і гідроцикл і причіп.

Так само не відповідає дійсності і твердження ОСОБА_1 про спільне придбання в 2015 році автомобілів BMW X6 та Mercedes-Benz.

Відповідач вказує, що дані автомобілі були придбані за кошти його матері, але зареєстровані на бабусю. Оскільки в цей період часу його мати розходилася зі своїм цивільним чоловіком. В квітні та червні 2015 року бабусею відповідача, ОСОБА_40 , були вчинені довіреності на користування такими автомобілями на матір відповідача, ОСОБА_21 , та відповідача.

В один з разів під час тест-драйву автомобіля, у ОСОБА_1 трапилася поломка автомобіля. Традиційно ОСОБА_1 спробувала переконати відповідача, що поломка трапилася не в неї. Але знаючи ОСОБА_1 відповідач наполіг на тому, що раз вона користувалася автомобілем і в неї трапилася поломка, а автомобіль був на продаж, то вона повинна його відремонтувати. Саме з цим ремонтом очевидно пов`язані рахунки від 16.10.2015 року на ремонт автомобіля BMW X6 надані позивачкою.

Автомобіль, ОСОБА_1 так і не придбала, але попросила подарувати їй номерний знак НОМЕР_4 .

В січні 2016 року відповідач придбав квадроцикл, а в червні 2016 році для власного користування автомобіль Toyota Corolla. Автомобіль та квадроцикл був придбаний за власні кошти, в тому числі які відповідач отримав від продажу нерухомого майна та свого автомобіля Toyota Land CriuserPrada в 2015 році.

В грудні 2017 року частково за кредитні кошти відповідач купив Toyota RAV-4, яким здебільшого користувалася його теперішня дружина ОСОБА_32 . Останній платіж за кредитом відповідачем було здійснено в серпні 2020 року. Автомобіль ToyotaRAV-4 був проданий в грудні 2018 року.

Відповідно, твердження ОСОБА_1 про спільне придбання транспортних засобів нею документально не підтверджено, так само як і не підтверджено її фінансову спроможність здійснювати подібні покупки. ОСОБА_1 не володіє всією інформацією щодо обставин купівлі-продажу транспортних засобі, оскільки жодного відношення до них не має.

Щодо твердження про відсутність пропущеного строку на звернення з позовом щодо поділу спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі

ОСОБА_1 стверджує, що ми нібито проживали однією сім`єю до грудня 2018 року. Отже, строк позовної давності для позову поданого ОСОБА_1 мав закінчитися в грудні 2021 року. І про це добре відомо ОСОБА_38 .

Саме тому в позовній заяві вона вказує на те, що в липні 2022 року в неї з невідомих джерел з`явилася інформація про намір відповідача продати належні йому будинки та земельну ділянку.

Звідки така інформація стала відома ОСОБА_1 вона не пояснює та не надає жодних доказів існування у мене подібного наміру.

Відповідач зауважує, що проживаю в будинку АДРЕСА_1 з середини вересня 2017 року. Станом на поточну дату з відповідачем проживають його дружина та син. Тому у відповідача не було наміру продавати свій будинок ні в липні 2022 року, ні в будь який інший період.

Надумування підстав, які мають свідчити про відсутність пропущеного процесуального строку, зазначення в позовній заяві недостовірних відомостей, як то інформації про дарування мені гідроциклу та причепа, подача стосу паперів, які фактично не підтверджують підстав позову, подача документів сумнівного характеру, як то довідки з ОСББ, які нібито мають засвідчити факт сумісного проживання, але спростовуються об`єктивними обставинами, свідчить про намір ОСОБА_1 ввести в суд в оману з метою отримати судове рішення про поділ майна, на яке у неї відсутні будь-які права.

Крім того, відповідач просив звернути увагу суду, що на розгляді Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа №369/15888/21 за позовом ОСОБА_21 (матері відповідача) до ТОВ «Софія Ойл» про стягнення грошових коштів. Фактично ОСОБА_1 позичила грошей на свою фірму у матері відповідача, але всі кошти не повернула.

Відповідач припускає, що ОСОБА_1 подаючи даний позов намагається через нього здійснити тиск на її матір щоб та відмовилася від стягнення з неї грошей.

На підставі вище наведеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

07.03.2023 року позивач через канцелярію суду зареєструвала відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач у відзиві на позовну заяву, фактично визнаючи їх спільне проживання однією сім`єю, намагається спростувати цей факт, наводячи неправдиву інформацію, яка не відповідає дійсним обставинам справи. Проте, більшість заперечень відповідача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 , заперечуючи проти її доводів щодо їх спільного проживання однією сім`єю, наводить відомості, які не могли бути відомі стороннім особам, а також зазначає суперечливі відомості щодо фактичних обставин. Відповідач стверджує, що перебуваючи на «посаді прокурора Коропського району Чернігівської області ... знав особисто багато активних людей регіону. В мене були нормальні стосунки з сім`єю ОСОБА_41 ».

Позивач також вказує, що відповідач намагається також перекрутити обставини їх спільного проживання в квартирі в місті Українка, в той же час детально описуючи, кому належить ця квартира та її площу.

Це була нова квартира, не пристосована для проживання, і відповідач збирався сам там жити, оскільки на той момент вже придбав туди деяку побутову техніку. Квартира дійсно була невелика, але в кухні була розібрана внутрішня стіна на лоджію, за рахунок чого площа приміщення значно збільшилась.

Ми разом з відповідачем придбали в цю квартиру все необхідне - меблі, побутову техніку, кухонне приладдя, посуд і інші необхідні речі. До кінця року стало зрозуміло, що між нами виникли почуття, і ми прийняли рішення проживати разом. Саме тоді я і познайомила ОСОБА_42 з сином і з січня 2014 ми заїхали в квартиру в Українці.

Відповідач працював в Коропі Черніговської області, а згодом в місті Чернігові, але кожної п`ятниці, а інколи і серед тижня, приїздив до нас. Ми жили як звичайна сім`я, у ОСОБА_42 зав`язались дружні стосунки з моїм сином. Я займалась своїм бізнесом та ремонтом в квартирі в смт. Козин. Відповідач дійсно не приймав участі в облаштуванні цієї квартири за взаємною домовленістю між нами про те, що я не буду мати претензій до належних йому та придбаних до наших стосунків квартир в місті Києві, а він - до моєї квартири в смт. Козин.

Наше проживання в місті Українка не мало жодного відношення до Революції Гідності, а твердження відповідача що «я жодного разу не виїздив за межі Коропського району Чернігівської області. Оскільки за обставин, що склалися в державі правоохоронні органи працювали в режимі 24/7» не підтверджені жодними доказами, як і не зазначено, в чому полягала необхідність його постійного перебування в межах Коропського району Чернігівської області. Відповідач у своєму відзиві згадує, що «вперше мені вдалося вирватися до Києва відвідати матір в березні 2014 року. Якраз трапився сильний снігопад і до роботи я добирався більше доби через заметіль та ледь не отримав неприємності на роботі».

Проте велика частина речей, які не використовувались щодня, залишилась в квартирі в місті Українка, наприклад, лижні комплекти, а також речі, які придбавались для будинку, що будувався в с. Ходосівка.

Крім того, відповідач насправді є досить замкненою особою, він ніколи не виставляв своє життя напоказ, не був користувачем соціальних мереж, а тому твердження про гучні святкування з розмахом не відповідають дійсності.

Зазначене підтверджується також і обмеженим колом нашого спільного спілкування із сторонніми особами. Навіть з мамою, з якою в нього раніше були досить теплі відносини, на сьогоднішній день відповідач спілкується лише у разі необхідності. Відповідач заявляє, що в період нашого спільного проживання однією сім`єю мав паралельно стосунки з іншими жінками, зокрема, з ОСОБА_43 та його теперішньою дружиною ОСОБА_31 , в якості доказів надаючи лише копії сторінок паспорту ОСОБА_44 щодо нетривалих поїздок, які співпадають з його виїздами закордон.

Крім того, позивач відзначала, що їх з відповідачем поїздка в Дніпропетровськ в аквапарк «Happy Day» була присвячена її дню народження (27 травня) і тривала з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року, враховуючи, що у 2017 році на 04 червня припадало велике свято Трійця, а тому 05.06.2017 року було вихідним днем. Яким чином відповідач виїхав у поїздку у свій робочий день 02.06.2017 року позивач пояснити не може і вказує, що даний факт її взагалі не турбує, проте зазначає, що їх перше фото з цієї поїздки зроблено з вікна VIP-залу ресторану аквапарку « Happy Day » в Дніпропетровську 02.06.2017 року о 20 год 48 хв. В свою чергу, всі твердження відповідача про те, що «у нас з ОСОБА_1 були спільні подорожі за кордон. Але це була виключно її ініціатива» та «щодо літньої відпустки в Хорватії в червні 2016 року, то ОСОБА_17 взагалі запропонувала свої послуги в якості водія, мовляв їй теж буде корисно розвіятися і відпочити», є голослівними, не підтвердженими жодними доказами та взагалі цинічними і образливими, тим більше з огляду на слова ОСОБА_4 про повагу до жінок, «які були поруч зі мною в період з 2014 до 2018 року». Також є суперечливими посилання відповідача на те, що «я не знаю ні ОСОБА_24 , ні ОСОБА_25 , які за версією ОСОБА_11 є нашими спільними друзями. ОСОБА_26 я зустрічав декілька разів, коли приїздив в гості до ОСОБА_15 в смт. Козин», «але останньою спільною подорожжю стала поїздка в Австрію», оскільки в Австрії сторони відпочивали, в тому числі, разом із сім`єю подруги позивачки - ОСОБА_45 .

Позивач вказує, що ця поїздка була запланована заздалегідь, вони з відповідачем їхали туди разом із її сином ОСОБА_46 , оскільки всі друзі мали приїхати саме сім`ями.

На місці в Австрії було орендовано велике шале, де всі сім`ї мали окремі помешкання, а тому слова відповідача про «циганський табір» та необхідність «спати в загальній кімнаті» нічим не підтверджені та є відверто брехливими, оскільки компанію нам складали досить заможні люди, які звикли відпочивати в належних умовах.

По-друге, відповідач в своєму відзиві стверджує, що «маючи перспективу переведення до Генеральної прокуратури України в літку 2014 року я розумів, що мені потрібно вирішувати питання з житлом. Я почав підшуковувати земельні ділянку для будівництва будинку».

З позиції відповідача сам факт роботи в Генеральній прокуратурі спонукає до будівництва будинку.

Насправді, як мною зазначалось в позовній заяві, враховуючи наше спільне проживання однією сім`єю, переведення ОСОБА_42 на роботу до Києва, плани на поповнення родини, влітку 2014 року ми разом почали підшуковувати земельну ділянку під будівництво будинку. Ми приїхали в село Ходосівка, на той час Києво-Святошинського району Київської

області, подивитись зовсім іншу земельну ділянку, але зустрівши чоловіка, який згодом працював прорабом на нашому будівництві, та за його порадою ми відвідали земельну ділянку на височині біля лісу, яка одразу нам сподобалась і ми вирішили її придбати.

Нас навіть не злякала відсутність на ділянці електро- та газових мереж, оскільки відповідач заявив, що вирішить ці питання.

Тобто відповідач довіряв такі важливі питання щодо будівництва будинку для працівника Генеральної прокуратури не своїй матері, ні жодній з численних жінок, які його оточували, а саме мені.

При цьому, зазначаючи у відзиві, що «з моменту мого призначення в Генеральну прокуратуру України, ОСОБА_1 активно намагалася зі мною спілкуватися. Вона часто телефонувала під приводом, що їй потрібна порада», проте не пояснює з якого приводу мені необхідна була порада.

Виникає питання - чому ж, делегувавши мені вирішення проблеми з «халепою», хоча цю фірму знайшов сам відповідач, він знову добре володіє інформацією щодо кримінального провадження, в якому він не визнавався потерпілим? У вироку Печерського районного суду м. Києва від 09.03.2016 року у справі № 757/7099/16-к зазначено, що «після телефонної розмови ОСОБА_1 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_4 приїхали за адресою, яку їм вказав ОСОБА_47 .

Погодивши матеріал та конструкцію вікон, ОСОБА_48 надав ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір щодо здійснення виготовлення, доставки та проведення монтажу метало-пластикових виробів, який був підписаний ОСОБА_4 » та що «29.07.2015р. приблизно о 12.30 год ОСОБА_48 , з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, прибув до приміщення офісу по АДРЕСА_5 , де отримав від ОСОБА_1 згідно умов договору №29.07-1 оплату за роботу, яку виконувати не мав наміру, під приводом авансового платежу - грошові кошти в сумі 128 000,00 грн, заволодівши ними шляхом обману».

В свою чергу, відповідач у відзиві стверджує, що «за моєю порадою вона звернулася в поліцію, там знайшли винних і гроші мені повернули». При цьому, будь-яких пояснень з приводу того, чому я з невідомих причин сплатила більше ста тисяч гривень знову ж таки за чужу мені людину - відповідача, а повернули такі грошові кошти саме йому, ОСОБА_4 в притаманній йому манері не надає.

Аналогічна ситуація склалася і щодо позиції відповідача стосовно закупівлі та постачання бетону, призначеного для будівництва будинку.

Заперечуючи проти моєї участі в супроводженні процесу будівництва та оплаті робіт та матеріалів, відповідач не додав до відзиву жодного доказу своєї участі в такому процесі. За текстом відзиву ОСОБА_4 фактично підтверджує всі зазначені мною обставини, безуспішно намагаючись перекрутити дійсні факти. Абсолютно надуманими є твердження відповідача факту придбання автомобілів, зокрема BMW, а саме, щодо придбання автомобіля для матері, щодо того, що я випадково на якийсь парковці побачила незнайомий автомобіль і він виявився саме автомобілем матері відповідача.

Позивач вказувала, що достовірно знає, яким чином придбавався цей автомобіль, як вони разом з відповідачем їздили оглядати його до місця проживання попереднього власника, як вона здійснювала його тест-драйв і як відповідач, розуміючи її бажання, сказав, що вони купляємо цей автомобіль.

Відповідач в своєму відзиві без жодних обґрунтувань звертає «увагу суду, що у ОСББ відсутні повноваження надані законом на видачу довідок про спільне проживання осіб». Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набув чинності 01.12.2021 року, відомості про місце проживання (перебування) особи підтверджуються витягом із реєстру територіальної громади, який видає орган реєстрації - виконавчий орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до компетенції правління ОСББ відноситься, зокрема, ведення діловодства, бухгалтерського обліку та звітності про діяльність об`єднання.

Таким чином, ОСББ не обмежено в праві видати довідку про місце проживання чи не проживання особи у довільній формі відповідно до наявної інформації. Неправдивими є і твердження відповідача про те, що «в будинку АДРЕСА_1 з середини вересня 2017 року», оскільки на той час будинок ще не був придатний для проживання, в будинку взагалі не була облаштована кухня, були відсутні міжкімнатні двері та побутова техніка.

Відповідач заперечує проти встановлення факту проживання однією сім`єю та поділу майна, проте не підтверджує свої заперечення жодними належними та достовірними доказами.

На підставі вище наведеного позивач просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

20.03.2023 року представник відповідача через канцелярію суду зареєструвала заперечення на відповідь на відзив, в якому вказала, що частина доказів (чеків на придбання приладдя, меблів) взагалі співпадає з проміжком часу, коли позивачка облаштовувала свою нерухомість, яку вона придбала після розлучення з чоловіком. При чому позивачка не надала фото доказів того, що вона разом з відповідачем користувалася речами, придбаними за чеками, в квартирі в місті Українка, де за версією позивачки вони разом проживали.

В тому числі, позивачка забулася, що частково кошти на придбання земельних ділянок та початок будівництва відповідачу подарувала матір, яка й підписувала договори купівлі-продажу. Вказувала, що позивачка зазначає недостовірні дані щодо ТТН від 14.06.2016 року, які вона підписала, поки перебувала за межами України.

Щодо поїздки в Дніпропетровську область вказувала, що цей факт спростовується табелем обліку робочого часу відповідача від Генеральної прокуратури України, де наявна відмітка, що відповідач працював на роботі. Позивачка не спростувала цей письмовий доказ відповідача, не зазначила чому Генеральна прокуратура України бреше, з її точки зору. позивачка просто написала, що для неї такі докази значення не мають.

Підкреслювала, що позивачкане має доказів спільного побуту з відповідачем, тому підтверджує свої позовні вимоги позовною заявою з додатками на 505 аркушах, більшість з яких товарно-транспортними накладними на бетон.

В матеріалах справи є докази, надані самою позивачкою, які підтверджують прийняття нею бетону, організацію вчинення певних дій в межах виданої на її ім`я відповідачем довіреності фактично коштом відповідача.

Звертала увагу суду, що в матеріалах справи наявні емоційній абриси позивачки та фотокартки, подані разом з позовною заявою, які нічого не підтверджують, окрім як, для прикладу, що якась дитина пробігала повз втомленого відповідача, коли той стояв біля столу. Зауважувала, що дозвілля вітчима і сина виглядає інакше.

На думку представника відповідача, виглядає сумнівно історія, коли жінка каже, що жила з чоловіком, а сама не спроможна навіть у першій заяві по суті вказати його посаду на роботі, не знає про його захоплення і нагороди, коло інтересів і не знає толком яке саме майно вона ділить, бо не знає за чиї кошти і звідки те майно. Така жінка слабо виглядає схожою на цивільну дружину, партнерку. Концепція цивільного партнерства передбачає певні сталі соціальні зв`язки, емоційний зв`язок, взаємну зацікавленість і спільність інтересів і побуту. Люди, проживаючи однією сім`єю, діляться приватним життям, а саме позивачка констатує, що відповідач доволі закрита особа. Тобто позивачка розуміє і усвідомлює, що приватне життя Відповідача для неї було закрите. Якщо жінка не знає про приватне життя чоловіка, не знає, що йому важливо, що йому болить, де він працює і де у нього заначка, скоріш за все - це навіть з натяжкою не можна в українській культурі назвати сімейними стосунками.

Важко говорити про проживання однією сім`єю, коли чоловік з тобою не живе. Ще важче плекати таку ілюзію, коли чоловік тебе у своє приватне життя не пускає.

Відповідач категорично заперечує проти будь яких свідків, яких прагне викликати позивачка, бо позивачка не надала належних та допустимих письмових доказів обґрунтованості позовних вимог, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для вирішення справи по суті, з огляду на усталену практику КЦС ВС. Також не зрозуміло, які саме обставини з урахуванням вже поданих разом з позовом позивачкою доказами такі свідки мають підтвердити/спростувати. Не зрозуміло чому позивачка так і не могла подати клопотання про виклик таких свідків ще разом з першою з першою заявою по суті справи 05.12.2022 року.

Лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. Жодних належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного житлового будинку за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні.

Представник відповідача зазначає, що на її думку вся відповідь на відзив зводиться до письмового викладу образ позивачки на реальний стан речей. Позивачка прямо зазначає у відповіді на відзив: всі ці «без зазріння совісті», «вершини цинізму» та інші множинні строкатості тільки підкреслюють, що емоційна правова позиція Позивачки ґрунтується на її внутрішніх бентегах і бажанні отримати те, на що вона права не має, бо ніколи з Відповідачем разом не проживала, спільного господарства не вела. Правова аргументація позивачки суперечить ст. 81 ЦПК України.

На підставі наведеного представниця відповідача просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

20.03.2023 року позивач через канцелярію суду зареєструвала клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручити експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Український незалежний інститут судових експертиз», на вирішення якої поставити питання: Яка кількість бетону (обсяги) використані при будівництві житлових будинків господарських будівель і споруд, басейну, пішохідних доріжок, вуличних сходин, фундаменту для огорожі та огорожі, вуличні підпірні стіни, бетонні площадки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 ? Вказати період підготовки та проведення будівельних робіт всіх наявних житлових будинків господарських будівель і споруд, басейну, пішохідних доріжок, вуличних сходин, фундаменту для огорожі та огорожі, вуличні підпірні стіни, бетонні площадки за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 ?

18.04.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про призначення експертизи у цивільній справі № 372/2920/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою - відмовити. Закрити підготовче провадження у цивільній справі № 372/2920/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Призначити справу до розгляду по суті.

15.05.2023 року позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

15.05.2023 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

15.05.2023 року представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.

Відповідно до частини 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства.

Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом).

До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки.

Згідно наданої до суду довідки від ОСББ «Чисті Сосни» від 08.12.2021 року № 383 позивач проживала з ОСОБА_4 , і своїм сином в одній квартирі в м. Українка з січня 2014 року по серпень 2017 року (включно). Як слідує з довідки, вона складена на підставі Акту обстеження від 08.12.2021 року.

Згідно наданої до суду довідки від ОСББ «Солнєчний Луч» від 07.12.2021 року б/н позивач проживала з ОСОБА_4 , і своїм сином в одній квартирі в смт. Козин з травня 2014 року по грудень 2018 року.

Проте надані позивачем довідки в якості доказу про факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, не можуть бути взяті судом до уваги, так як сформовані такі докази через три роки після факту, який досліджується судом в межах розгляду даної справи.

В судовому засіданні, судом досліджено вирокПечерського районного суду м. Києва від 09.03.2016 року у справі № 757/7099/16-к де зазначено, що «після телефонної розмови ОСОБА_1 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_4 приїхали за адресою, яку їм вказав ОСОБА_48 ».

Проте, суд приходить до висновку, що дана фраза була зазначена Печерським районним судом м. Києва виключно зі слів позивачки, доказів того, що відповідач був стороною у вказаному кримінальному провадженні в матеріалах справи відсутні, відповідно відповідач не міг заперечити щодо висловлювань позивачки, а тому такі дані зазначені у вироку від 09.03.2016 року у справі № 757/7099/16-к не визнаються судом належним доказом в межах розгляду даної справи.

Згідно наданої відповідачем копії трудової книжки серії НОМЕР_5 , ОСОБА_4 з 28.05.2014 року призначено на посаду заступника прокурора міста Чернігова; 13.11.2014 року призначено начальником другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України; 25.09.2015 року призначено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Генеральної прокуратури України; 20.11.2015 року переведено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Генеральної прокуратури України; 17.10.2016 року призначено на посаду заступника начальника управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції Генеральної прокуратури України; 21.04.2017 року призначено на посаду заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України

З наданої відповідачем трудової книжки вбачається, що у період з 28.05.2014 року по 25.09.2015 року сторони не могли проживати як одна сім`я без реєстрації шлюбу так як проживали в різних областях. Факт проживання в різних областях сторонами у справі не заперечувався.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.10.2021 року № 280707246 власником земельної ділянки площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_4 . Дата державної реєстрації 23.10.2018 року.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.10.2021 року № 280707246 власником житлового будинку загальною площею 222,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_4 . Дата державної реєстрації 15.08.2018 року.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.10.2021 року № 280707246 власником житлового будинку загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_4 . Дата державної реєстрації 23.10.2018 року.

Крім того, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2014 року ОСОБА_4 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 57,5 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2015 року ОСОБА_4 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 29,30 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2015 року ОСОБА_4 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_8 , корпус , загальною площею 65,4 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2015 року ОСОБА_4 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 44,20 кв.м.

Позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з січня 2014 року по грудень 2018 року проживала однією сім`єю з відповідачем, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між нею в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

З доказів наданих зі сторони позивача, судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру.

Спільне відвідування гостей, якщо такі дійсно були, суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Позивач беззаперечно не підтвердила факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю.

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Враховуючи зміст зазначених письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що спірне майно було придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_4 .

Вказані договори купівлі-продажу земельних ділянок є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку. А надані відповідачем договори купівлі-продажу належних йому квартир в м. Києві та Київській області підтверджує його фінансову спроможність на купівлю спірної земельної ділянки та будівництво спірних будинків. В свою чергу позивачем не надано суду жодного доказу щодо її фінансового становища у спірний період, а також її фінансового вкладу у спірне нерухоме майно.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року (справа № 6-148цс 12).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21,23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час його окремого проживання від позивача.

Суд вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2014 року по грудень 2018 року, і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушено, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенція ( пункту 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно із роз`ясненнями викладеними в абз. 3 п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим.

При вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для застосування до спірних відносин строку позовної давності, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів відповідача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Усі інші доводи сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23.05.2023 року.

Суддя А.В. Янченко