головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
провадження № 22-ц/824/2845/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Попова Микити Геннадійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року та на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2022року про повернення зустрічного позову

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ТОВ «Місто для людей Київ» звернулося до суду з цим позовом, зазначивши в його обґрунтування, що протоколом № 7 від 01 жовтня 2018 року затверджено Статут ТОВ «Місто для людей Київ», відповідно до якого товариство є балансоутримувачем житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до Статуту товариство проводить свою діяльність з метою отримання прибутку, зокрема, в межах видів діяльності, в тому числі: комплексне обслуговування об`єктів, інші види діяльності із прибирання, управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту в Україні.

Відповідач у порушення умов та вимог, що передбачені законодавством, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих послуг за наданні житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2018 року по 01 жовтня 2021 року не виконав належним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість на суму 17 656 грн 53 коп.

У зв`язку з простроченням оплати спожитих послуг, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на його користь 3% річних у сумі 968 грн 97 коп. та інфляційні втрати у сумі 2 205 грн 66 коп.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати неукладеним договір № О-2-240 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території між ним ТОВ «Місто для людей Київ».

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Холдінгова компанія «Киівміськбуд» попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом КМНО Головко О.С.

ПАТ «Холдінгова компанія «Киівміськбуд» зобов`язувалося ввести житловий будинок в експлуатацію та передати позивачу квартиру того ж 2016 року. Зобов`язання були останнім виконанні з порушенням строку. Внаслідок порушення встановлених договором строків позивач був змушений нести додаткові витрати.

Додатковим порушенням з боку ПАТ «Холдінгова компанія «Киівміськбуд» стало те, що умовою видачі йому ключів від квартири було укладення договору з пов`язаною з ПАТ «Холдінгова компанія «Киівміськбуд» фірмою - ТОВ «Місто для людей Київ».

ОСОБА_1 ніколи не підписував зі свого боку договір № О-2-240 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території з ТОВ «Місто для людей Київ», тобто договір є неукладеним.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року повернуто зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Місто для людей Київ» про визнання договору неукладеним.

Дослідивши предмет та підстави первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції зазначив, що вимоги за зустрічною позовною заявою та вимоги за первісним позовом мають різний предмет доказування, а тому їх одночасний розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування та ускладнення розгляду справи, у зв`язку з чим дійшов висновку про повернення зустрічної позовної заяви та роз`яснив ОСОБА_1 його право на звернення до суду з цим позовом у загальному порядку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року позов ТОВ «Місто для людей Київ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Місто для людей Київ» заборгованість за спожиті житлово-комунальні у розмірі 17 656 грн 53 коп., 3% річних у сумі 968 грн 97 коп., інфляційні втрати у сумі 2 205 грн 66 коп., а також судовий збір у сумі 2270 грн., а всього 23 101 грн 16 коп.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не своєчасно здійснював оплату спожитих житлово-комунальних послуг за період з 01 жовтня 2018 року по 01 жовтня 2021 року, внаслідок утворилась заборгованість на суму 17 656 грн 53 коп., яку суд першої інстанції вважав доведеною та такою, що підлягає стягненню з відповідача, а також підлягає стягненню 3% річних у сумі 968 грн 97 коп. та інфляційних втрат - 2 205 грн 66 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Попов М.Г. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа розглянута з порушенням принципу територіальної підсудності, оскільки відповідач не проживає та не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а зареєстрований у АДРЕСА_4 .

Заявник апеляційної скарги вважає, що Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є належним та допустимим доказом для розгляду справи у Святошинському районному суді міста Києва.

Також, заявник апеляційної скарги посилається на те, що в матеріалах справи відсутній протокол про затвердження статуту товариства. Крім того, протокол не може бути доказом надання позивачем відповідачеві житлово-комунальних послуг, оскільки єдиним доказом може бути договір, який між сторонами не укладався.

Поряд з цим, вказує, що заборгованість рішенням суду стягнута з відповідача на підставі незрозумілих розрахунків, складених не уповноваженою на те особою, а також за період більше трьох років, однак ОСОБА_1 був позбавлений можливості подати заяву про застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Попов М.Г. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що первісний і зустрічний позови мають бути розглянуті в одному провадженні, оскільки їхні вимоги нерозривно пов`язані між собою і їх одночасне вирішення є об`єктивним та справедливим розглядом справи по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач є власником кв. АДРЕСА_2 .

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Місто для людей Київ» укладений договір № О-2-240 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території від 16 серпня 2017 року.

Предметом вказаного договору є надання виконавцем та оплата споживачем послуг з управління, утримання будинку та прибудинкової території, житлово-комунальних послуг (холодне водопостачання та водовідведення, гаряче водопостачання та водовідведення, централізоване опалення в опалюваний період, електропостачання), послуг по санітарно-технічному обслуговуванню будинку і технічному обслуговуванню ліфтів, вивозу побутових відходів, обслуговуванню водостоків, люків, димовентиляційних каналів, протипожежної автоматики, внутрішніх та зовнішніх тепло та електропроводів тощо.

До вказаного договору укладений додаток №1 «Складові тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій», додаток №2 «Визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця споживачу», додаток №3 «Тарифи на комунальні послуги», додаток №4 «Правила проживання у житловому будинку та вимоги до виконання будівельних, ремонтних та опоряджувальних робіт».

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні без перешкод здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (правовий висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

З огляду на те, що договір № О-2-240 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території від 16 серпня 2017 року, - не визнаний в установленому порядку недійсним, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту передачі позивачу функцій управителя та відсутності у позивача, як управителя, права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги .

Апеляційний суд також вважає, що у зв`язку з вищевказаним, позивач не повинен доводити правомірність укладення з ним договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком, визначення переліку послуг та розміру витрат, що входять у тариф послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, оскільки всі ці питання врегульовані вказаним договором, який є правомірним в силу статті 204 ЦК України.

З огляду на встановлене, апеляційний суд дійшов висновку, що всі права, набуті сторонами вказаного договору повинні без перешкод здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення цього договору, підлягають виконанню його сторонами.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (надалі по тексту - Закон № 2189-VIII) визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 19 Закону № 2189-VIII учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно з пунктом 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останньою не надано.

Так, статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено порядок оформлення претензій споживачів. Зокрема, відповідно до частин першої, другої, четвертої вказаної статті у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Отже, встановлення факту надання житлово-комунальних послуг неналежної якості законодавцем врегульовано в позасудовому порядку.

Одночасно факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги, що є порушенням умов договору в розумінні статей 526,530 ЦК України, повинен бути зафіксований належним чином.

Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходить із відсутності підстав для звільнення відповідача від оплати спожитих послуг, що надавалися позивачем, оскільки відповідачем не надано належних доказів звернення до позивача з метою складання акту-претензії щодо неналежного виконання житлово-комунальних послуг.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно з правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, то колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що у суді першої інстанції питання пропуску строку не заявлялося (відзив на позовну заяву від 07 червня 2022 року а.с. 54,55).

Щодо доводів апеляційної скарги про непідсудність вказаного спору Святошинському районному суду міста Києва, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи (частина 2 цієї статті).

З огляду на те, що вказаний довід не наводився відповідачем у суді першої інстанції (відзив на позовну заяву від 07 червня 2022 року а.с. 54,55) та частину 2 статті 378 ЦПК України, колегія апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки при розгляді справи судом першої інстанції відповідач без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Щодо доводів апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2022року про повернення зустрічної позовної заяви, колегія апеляційного суду зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, 2 статті 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникли з одних правовідносин, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Зустрічний позов - це позов, який подається відповідачем до позивача у тому самому судовому процесі задля захисту проти первісних позовних вимог.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

Умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним. Тобто такими, що виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно, і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємно суперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер, і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Таким чином, повернення зустрічної позовної заяви не є порушенням права відповідача на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не перешкоджає зверненню до суду з таким позовом у загальному порядку.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Колегія апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення сторони відповідача щодо питання доцільності розгляду справи за обома позовами, повернення зустрічного позову здійснено з додержанням визначеного законом порядку, при цьому права чи законні інтереси учасників справи порушені не були. Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржувані судові рішення ухваленні з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг представника ОСОБА_1 - адвоката Попова М.Г.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Попова Микити Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська