Справа № 345/3097/22
Провадження № 22-ц/4808/646/23
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 17 березня 2023 року, у складі судді Сухарник І.І, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 15.09.2007 вони з відповідачем зареєстрували шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . Оскільки подружнє життя не склалося, позивач звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу.

За час перебування в шлюбі сторонами набуто майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . Так 27.09.2019 між відповідачем та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2419.

Позивачка вказувала, що незважаючи на те, що оформлення правовстановлюючих документів на квартиру здійснене на відповідача, вказане майно являється їхньою спільною власністю та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток, як така, що набута за час шлюбу. Оскільки нею не досягнуто згоди з відповідачем щодо розподілу спірної квартири, просила визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частці (за кожним) квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 17 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2338,80 гривень судового збору та 5000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що спірна квартира була придбана в основному за кошти, які були подаровані йому матір`ю ОСОБА_5 , які вона отримала від продажу власної квартири, згідно договору купівлі-продажу укладеному нею із ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. за №451 07.03.2020 року.

Судом першої інстанції не з`ясовано джерела походження спірного майна, які кошти було витрачено фактично на його придбання.

Зазначає, що позивачка жодним чином не спростовувала та не заперечувала того факту, що кошти на придбання спірного житла були також надані матір`ю відповідача.

ОСОБА_2 жодного дня не працювала та фінансово участі в забезпеченні сім`ї не брала, відповідач самостійно ніс всі витрати по утриманню сім`ї, зокрема придбання харчів, одягу, оплати дозвілля та комунальних послуг, придбання побутових товарів та утримання дитини.

Восени 2019 року він вирішив придбати спірну квартиру, яка належала ОСОБА_4 , вартість якої за домовленістю сторін склала 459 610,00 гривень, що еквівалентно 19 000 доларів США.

Оскільки такої суми в нього не було, то за домовленістю з продавцем під час укладення договору він сплатив 241900 грн (10 000 доларів США), а решту суми 217710 грн (9000 доларів США) він повинен був сплатити до 27.09.2020.

Вказує, що 9 000 доларів США були подаровані йому матір`ю ОСОБА_5 , які вона отримала від продажу належної їй квартири, яку вона продала ОСОБА_6 за 346 360,00 гривень, що еквівалентно 14 000 доларів США, з яких 9740 доларів США вона отримала під час укладення договору купівлі-продажу 07.03.2020, а через 4 дні після отримання коштів він повністю погасив заборгованість перед ОСОБА_4 в сумі 217710 грн (9000 доларів США).

Апелянт зазначає, що продаж квартири матері, отримання нею коштів та здійснення ним розрахунків за квартиру було здійснено протягом кількох днів на початку березня 2020 року, що підтверджує те, що кошти на придбання квартири були надані його матір`ю.

Спільні кошти подружжя були використані при здійсненні розрахунків за квартиру при першому платежі в сумі 10 000 доларів США, решта коштів в сумі 9000 доларів США були подарована матір`ю і таким чином за позивачкою слід визнати право власності на частини спірної квартири, а не частини.

Висновок суду про те, що квартира була набута під час шлюбу за спільні кошти не відповідає дійсності.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що аргументи апелянта не спростовують обставини спільної сумісної власності спірної квартири.

Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечив доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира набута сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти, тому частки позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині квартири за кожним із співвласників.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 15.09.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2419, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3 Договору продаж квартири вчинено за 459 610,00 гривень, що в еквіваленті згідно курсу НБУ на день укладення становить 19 000 доларів США, з яких кошти в сумі 241 900,00 гривень, що еквівалентно 10 000,00 гривень на день укладення договору, а решту грошових коштів в сумі 217 710,00 гривень, що в еквівалентні згідно курсу НБУ на день укладення договору становить 9000 доларів США, які покупець зобов`язується сплатити до 27.09.2020.

11.03.2020 відповідач здійснив повний розрахунок за придбану квартиру, передавши ОСОБА_4 решту суми, визначеної договором, 217710,00 гривень, що підтверджується заявою ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. 11.03.2020, зареєстрованою в реєстрі за № 468.

У пункті 11 Договору зазначено, що покупець повідомляє, що цей договір укладається ним в інтересах сім`ї, тому правочин вчиняється за згодою його дружини ОСОБА_2 , підпис якої на відповідній згоді засвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. 27.09.2019 за реєстром № 2418.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2019 підтверджується, що 27.09.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , частка 1/1.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Даючи оцінку поясненням відповідача про те, що квартира куплена за кошти подаровані його матір`ю, суд першої інстанції правильно зазначив, що окрім показань свідка ОСОБА_5 , матері відповідача, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту дарування йому ОСОБА_5 грошових коштів.

Так, зміст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить відомостей про те, що покупцем у тому числі є ОСОБА_5 (матір відповідача), крім того, матеріали справи не містять доказів укладення договору дарування грошових коштів між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 .

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте одним із подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Враховуючи те, що спірна квартира, яка зареєстрована на ім`я відповідача, набута за договором купівлі-продажу під час перебування сторонами в шлюбі, а відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута за кошти, які належали йому особисто або отримана ним в порядку спадкування, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що квартира була набута сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти та провів розподіл належного подружжю нерухомого майна та виділив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 17 березня 2023 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 25 травня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин