ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Пекаренін А.А.

представник відповідача адвокат Бондаренко Т.О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2014 року, ухвалене суддею Яремчук В.І., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

25 грудня 2013 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 319 600,00 грн. та понесені судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 10.12.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики коштів, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 40 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час звернення до суду становить 319 600 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути суму позики у строк до 10 грудня 2013 року. На підтвердження укладання договору позики відповідач власноруч написав розписку. Відповідач отримані у позику кошти у визначений термін не повернув, жодних пояснень не надає, уникає контактів з позивачем.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу - задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_1 сума боргу у розмірі 319 600 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 317,80 грн., а всього стягнуто 322 917,80 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що отриманні відповідачем згідно розписки грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США не повернуті у визначений строк, тому грошові кошти підлягають стягненню.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року заява про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, залишена без задоволення (т.1 а.с. 140).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до позиції Верховного Суду у справі №296/3851/16-ц розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є підставою для скасування судового рішення. Також вказує, що норми ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача ро час і місце розгляду справи. Вказує, що у матеріалах справи повинно було відобразитися, що судову повістку він не отримував, оскільки ні за місцем проживання, ні за місцем роботи йому судова повістка не приходила, тому вважає це поважною причиною його неявки, оскільки він не був проінформований. Також вказує, що 15.12.2017 року набув чинності ЦПК України у новій редакції. Згідно ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, при ухваленні заочного рішення судом було досліджено не всі обставини, які мають істотне значення для справи, не вислухана позиція сторін, не встановлено факт наявності заборгованості, а тому рішення є передчасним та підлягає скасуванню він не отримав копію рішення у день його проголошення, а також засобами поштового зв`язку, заочне рішення було ним отримано лише 05.12.2019 року. Також посилається на те, що відповідно до змісту розписки взяв у борг, не зазначено коли брав у « ОСОБА_4 » без ідентифікації грошові кошти в сумі еквівалентній 40 000 доларів США, зобов`язуюсь повернути, не зазначено, що повернути до 10.12.2013 року. Суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Вказує, що суд першої інстанції не встановив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, а просто констатував це. Насправді, з 2000 по 2012 рік відповідач здійснював діяльність по валютно-обмінним операціям, у 2009 році позивач придбав у відповідача 10 000,00 євро і залишив їх у відповідача на відсоткове зберігання, жодних розписок або інших письмових документів, при цьому між позивачем і відповідачем не укладалося, через певний час позивач приніс 20 400,00 доларів США, а потім ще 10 000,00 доларів США, кожен місяць позивач отримував від відповідача 800,00 доларів США, восени 2012 року позивач попросив написати розписку, нібито, для його дружини. Під час написання цієї розписки жодних грошових коштів від позивача відповідач не отримував, свідки того, що відповідачу передавалися грошові кошти, також відсутні. Після спливу строку, зазначено в розписці, жодних вимог про повернення грошових коштів від позивача не надходило, жодних повісток, ухвал суду до відповідача не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.02.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.1 а.с. 159).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24.02.2020 року справа призначена до апеляційного розгляду на 09-40 год. 18.03.2020 року, з повідомленням учасників справи (т.1 а.с. 163).

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Харківського апеляційного суду 17.03.2020 року, представник ОСОБА_2 адвокат Пекареніна О.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити (т.1 а.с.178-181).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 05.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 33).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 29.03.2023 року о 10-00 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 34).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 10 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримав у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США та зобов`язався повернути кошти у строк до 10 грудня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки (т.1 а.с. 38).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Апеляційний суд у складі колегії суддівпогоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача боргу за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З врахуванням викладеного, колегія суддів враховує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17

Згідно матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог надав оригінал розписки від 10.12.2013 року, складеної російською мовою наступного змісту: « ОСОБА_5 , ОСОБА_6 паспорт НОМЕР_1 выдан Московским ГО ХТУ УМВД Украины Харковской обл 12 мая 1997 г проживаю по адресу АДРЕСА_1 . Взял в долг в ОСОБА_4 денежные средства в сумме эквивалентной 40 тыс (сорок тысяч долларов США) Обязуюсь вернуть до 10.12.2013 г.» дата 12.12.2012 г підпис (т.1 а.с. 38).

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зі змісту розписки вбачається отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів саме у борг, тому правовідносини сторін за своєю юридичною природою є позиковими, оскільки доведено факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів за розпискою у позику, тобто у власність, як це передбачено статтею 1046 ЦК України.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що розписка від 10.12.2013 року також містить таку істотну умову, як строк повернення грошових коштів до 10.12.2013 року, ця розписка є борговою, оскільки у ній позичальник ОСОБА_1 зазначив, що грошові кошти у сумі, еквівалентній 40 тисяч доларів США, взяв у ОСОБА_7 саме у борг і зобов`язався їх повернути до 10.12.2013 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що розписка виконана російською мовою, тому прізвище та ініціали кредитора ОСОБА_8 вказано на російській мові « ОСОБА_9 » - « ОСОБА_10 », що у перекладі українською ОСОБА_11 .

Доводи апеляційної скарги, про те, що відповідно до позиції Верховного Суду у справі №296/3851/16-ц розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є підставою для скасування судового рішення, що норми ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача ро час і місце розгляду справи, що у матеріалах справи повинно було відобразитися, що судову повістку він не отримував, оскільки ні за місцем проживання, ні за місцем роботи йому судова повістка не приходила, тому вважає це поважною причиною його неявки, оскільки він не був проінформований, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування заочного рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві місце проживання відповідача ОСОБА_1 вказано: АДРЕСА_1 . На запит суду за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Харківській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 27.05.1997 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14). 14.01.2014 року у даній справі було відкрито провадження та справа була призначена на 13.02.2014 року о 09-30 год. (т.1 а.с. 17).

17.01.2014 року за вказаною адресою на ім`я відповідача ОСОБА_1 була направлена судова повістка з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яка була ним отримана 21.01.2014 року особисто під розписку, про що свідчить підпис « ОСОБА_12 » на ній (т.1 а.с. 25).

У судове засіданні 13.02.2014 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, як вбачається з протоколу судового засідання (т.1 а.с. 26).

У подальшому справа призначалася до судового розгляду на 13.03.2014 року, 08.05.2014 року, 27.05.2014 року. Відповідачу ОСОБА_1 за вище вказаною адресою реєстрації та проживання направлялися судові повістки з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, які поверталися до суду поштовим відділенням із зазначенням причини їх невручення «за закінченням строку зберігання» (т.1 а.с. 34,44,49).

З урахуванням вкладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що отримавши першу судову повістку у судове засідання, призначене на 13.02.2014 року, відповідачу ОСОБА_1 було достовірно відомо про пред`явлення до нього позову ОСОБА_2 , тому у подальшому, зловживаючи процесуальними правами, відповідач свідомо ухилявся від отримання судових повісток у наступні три судові засідання.

У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі № 398/4299/17 вказано, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Відповідач не продемонстрував готовність брати участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Верховний Суд зауважує, що відповідач не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух поданої ним апеляційної скарги, користуючись засобами поштового зв`язку, офіційним вебсайтом судової влади України, однак наданими йому процесуальними правами не скористався. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою та яка поверталася у зв`язку з її неотриманням адресатом, зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 761/15565/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18, від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18.

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що відповідач точно знав про наявність у провадженні суду судової справи про стягнення з нього боргу, він міг дізнатися про її рух, про зміст судових рішень, про дати судових засідань, зокрема, через сайт судової влади України, проте, свідомо уникав добросовісного здійснення ним процесуальних прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що 15.12.2017 року набув чинності ЦПК України у новій редакції, що згідно ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи, то ці доводи також не є підставою для скасування судового рішення, виходячи з наступного.

Заочне рішення суду ухвалене 27.05.2014 року. Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України (у редакції від 02.03.2014 року, чинній на час ухвалення заочного рішення) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України (у вказаній вище редакції) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, вимоги ч. 1 ст. 288 ЦПК України (у новій редакції) не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки вчинення процесуальних дій та вирішення справи відбувається у відповідності до вимог ЦПК України, які були чинні на час провадження цивільних справ.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні заочного рішення судом було досліджено не всі обставини, які мають істотне значення для справи, не вислухана позиція сторін, не встановлено факт наявності заборгованості, а тому рішення є передчасним та підлягає скасуванню, що відповідно до змісту розписки взяв у борг, не зазначено коли брав у « ОСОБА_4 » без ідентифікації грошові кошти в сумі еквівалентній 40 000 доларів США, зобов`язуюсь повернути, не зазначено, що повернути до 10.12.2013 року, то ці доводи не заслуговують на увагу з вище вказаних підстав. Крім цього, по справі вбачається, що 02.06.2014 року на адресу відповідача була направлена копія заочного рішення рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яка також повернулася без вручення «за закінченням строку зберігання» (т.1 а.с. 53).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови, що суд першої інстанції не встановив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, а просто констатував це, то ці доводи не заслуговують на увагу та спростовуються висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з`ясував обставини справи, прийшов до правильного висновку про те, що між сторонами мали місце саме правовідносини позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач з 2000 по 2012 рік здійснював діяльність по валютно-обмінним операціям, у 2009 році позивач придбав у відповідача 10 000,00 євро і залишив їх у відповідача на відсоткове зберігання, жодних розписок або інших письмових документів, при цьому між позивачем і відповідачем не укладалося, через певний час позивач приніс 20 400,00 доларів США, а потім ще 10 000,00 доларів США, кожен місяць позивач отримував від відповідача 800,00 доларів США, восени 2012 року позивач попросив написати розписку, нібито, для його дружини, під час написання цієї розписки жодних грошових коштів від позивача відповідач не отримував, свідки того, що відповідачу передавалися грошові кошти, також відсутні, то ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, висновки суду не можуть грунтуватися на припущеннях. Крім цього, по справі вбачається, що згідно оригіналу боргової розписки від 12.10.2012 року відповідач ОСОБА_1 зобов`язувався повернути борг до 10.12.2013 року (а.с. 38), а 25.12.2013 року позивач пред`явив позов до суду.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2014 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов