ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2815/23 Справа № 205/6968/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл спільного сумісного майна, визнання права власності на частину домоволодіння та визнання недійсним договору купівлі продажу частини домоволодіння,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він з березня 2001 року по червень 2020 року проживав разом однією сім`єю із ОСОБА_2 , як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. В період сумісного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26 лютого 2001 року він з ОСОБА_2 , придбали за сумісні кошти для постійного проживання сім`ї 59/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який оформили договором дарування на ім`я ОСОБА_2 , оскільки на той час витрати на його оформлення були нижче, ніж витрати на оформлення договору купівлі продажу.

Також, позивач зазначав, що 06.09.2008 року за сумісні кошти сім`ї було придбано інші 41/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу також оформили на ім`я ОСОБА_2 ..

Після того, як ОСОБА_2 у червні 2020 року покинула сім`ю, позивачу стало відомо, що вона таємно та без його згоди продала їх спільно нажите майно, у вигляді 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 .

Просив встановити факт постійного проживання однією сім`єю його та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період, починаючи з березня 2001 року по кінець червня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 ; -визнати їх спільною сумісною власністю майно у вигляді 59/100 частини та 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ; розділити це майно між ними порівну; визнати за ним право власності на 59/100 частини та 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ; - визнати недійсним договір купівлі продажу від 27.04.2018 року 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково: встановлено факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 30 листопада 2011 року по кінець червня 2020 року; у задоволені решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 210,20 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю майна у вигляді 59/100 частини та 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ; розділити це майно між ним та ОСОБА_2 порівну; визнати за ним право власності на 59/100 частини та 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі продажу 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Посилаючись на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначає, що він під час спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу за спільні кошти придбав майно, а саме частки у домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на які було оформлено на ОСОБА_2 .. Зазначене підтверджене належними та допустимими доказами, зокрема й показаннями свідків, на які суд першої інстанції не звернув увагу. Зазначає, що спірний будинок для нього є єдиним житлом.

Вважав,що судом не враховано ,що спори про поділ майна осіб,які живуть однією сім`єю,але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК 1963 року. У зв`язку із цим слід встановити не тільки факт сумісного проживання сторін у справі, а і те, що майно придбане внаслідок їх спільної праці.

Також вважає, що оскільки їх спільними коштами із ОСОБА_2 здійснювались самочинні ремонт, реконструкція та прибудова до житлового будинку, то поділу у даному випадку підлягають будівельні матеріали, а саме грошова компенсація 1/2 їх частини. При цьому зазначав, що ці матеріали є невід`ємною частиною спірного житлового будинку, який також підлягає поділу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Вважає,що факт спільного проживання на момент набуття нею у власність спірних частин домоволодіння не підтверджено. Крім того позивач на момент набуття нею у власність спірного домоволодіння перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі. Також зазначає, що встановлення факту спільного проживання до 01.01.2004 року не передбачено законодавством. Звертає увагу, що при подачі апеляції скарги позивач посилається на норми права, які не були зазначені ним у позовній заяві, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому не можуть бути взяті судом апеляційної інстанції до уваги.

Від ОСОБА_3 надійшла заява, в якій вона просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та його представник адвокат Суслов Є.М.. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувались один про одного, мали взаємні права та обов`язки, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. Однак встановлення такого факту можливе лише після набрання законної сили у 2004 році Сімейного кодексу України (який регламентує даний правовий інститут) та після розірвання позивачем шлюбу із ОСОБА_6 у листопаді 2011 року.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на частки у спірному домоволодінні АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції виходив із того, що на момент набуття ОСОБА_2 права власності на них, відповідно до положень законодавства не могла перебувати із ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах, а отже суд позбавлений можливості ухвалити рішення щодо визнання майна, яке набуте за такий період, спільною сумісною власністю таких осіб, так і здійснити його наступний поділ.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги мають виключно похідний характер від позовних вимог про визнання за позивачем права власності на вказану частину домоволодіння із його наступним поділом, які не було задоволено, а тому у даному випадку ОСОБА_1 не є особою, якій належить право звернення із такою вимогою.

Такі висновки відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 26.02.2001 року 59/100 частини жилого домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

На підставі договору купівлі продажу від 06.09.2008 року ОСОБА_2 належить на праві власності 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

27.04.2018 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 25934923 від 27.04.2018 року, продала 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

З 31 березня 1979 року до 29 листопада 2011 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу та відміткою у паспорті позивача .

Пунктом 1 розділу VII Прикінцеві положення Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК Українита ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Позивач ставив питання про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з березня 2001 року.

З урахуванням зазначених норм законодавства суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року,так як не передбачено діючим законодавством.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, обов`язковою умовою для визнання однією сім`єю чоловіка і жінки, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, крім власне факту спільного проживання, є ведення ними спільного побуту, господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Судом першої інстанції встановлено, що з 31 березня 1979 року до 29 листопада 2011 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу та відміткою у паспорті позивача.

Установивши, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 31 березня 1979 року до 29 листопада 2011 року, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 29 листопада 2011 року, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений період суперечить вимогам статті 25 СК України.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду,викладеною у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц; від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 ,; від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц ; від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія відхиляє аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він фактично проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 з березня 2001 року і це є підставою для задоволення заяви про встановлення юридичного факту. Дана обставина не має правового значення для вирішення цього питання.

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 29 листопада 2011 року судом не було встановлено. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що придбане майно за вказаний період не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя за нормами сімейного законодавства. Спір щодо майна може вирішуватися в іншому порядку.

Посилання на те, що було надано докази про придбання будинку за сумісні кошти і суд повинен був вирішити спір,виходячи із положень Закону України «Про власність» та норм ЦК, та спільними коштами із ОСОБА_2 здійснювались самочинні ремонт, реконструкція та прибудова до житлового будинку, то поділу у даному випадку підлягають будівельні матеріали, а саме грошова компенсація 1/2 їх частини є безпідставним.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовні вимоги були заявлені, виходячи із норм сімейного законодавства, з обґрунтуванням, що майно було придбане за спільні кошти в період спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Судом першої інстанції вирішено спір в межах заявлених вимог.

Доводи про те, що будинок було придбано за спільні кошти з ОСОБА_2 та сумісно здійснювалось його переобладнання та ремонт,і він є єдиним житлом для позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в даному випадку не мають правового значення. Надані позивачем обґрунтування щодо придбання будинку за спільні кошти можуть бути доказами в справі, заявленій з інших підстав.

Також судом першої інстанції встановлено, що право власності на 59/100 частини у спірному домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набула на підставі договору дарування від 26.02.2001 року, а 41/100 частини цього ж домоволодіння ОСОБА_2 набула на підставі договору купівлі продажу від 06.09.2008 року.

Тобто право власності на будинок ОСОБА_2 набула в період, за який не встановлено факт спільного сумісного проживання сторін як чоловіка та жінки. А отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання такого майна спільною сумісною власністю та його поділ між сторонами.

Так як не встановлено факту сумісного проживання сторін як чоловіка та жінки, і не встановлено право спільної сумісної власності на спірний будинок, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу від 27.04.2018 року 41/100 частки у спірному домоволодінні,укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 374,375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Судді: