Справа № 333/6634/21
Провадження № 2/333/196/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Михайлової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Панченко К.О.,

представника позивача Малій О.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла вказана позовна заява, у якій позивач зазначив, що 18.03.2017 року о 08 годині 05 хвилин відповідач ОСОБА_1 в м. Запоріжжі на перехресті вул. Лермонтова та вул. Патріотична, керуючи автомобілем «TOYOTA PRIUS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на забороняючий сигнал світлофора (червоний) з включеними проблисковими маячками синього кольору та звуковою сигналізацією скоїв зіткнення з автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки, травмовано водіїв та пасажира автомобіля «TOYOTA PRIUS».

04.08.2017 року постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито у зв`язку із спливом строків накладення адміністративного стягнення. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2019 року по справі № 335/4417/18 позов ОСОБА_4 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було задоволено, а саме стягнуто з Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 142 887 грн. 22 коп. та судовий збір в сумі 1 428 грн. 27 коп.

02 жовтня 2019 року відповідно до повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника за меморіальним ордером № 917 від 01 жовтня 2019 року проведено примусове часткове списання коштів у сумі 142 887 грн. на користь власниці а/м «TOYOTA LAND CRUISER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

На цих підставах позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Департаменту патрульної поліції 142 887, 22 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків та судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те що, на відповідача не було покладено повної матеріальної відповідальності згідно вимог ст. 134 КЗпП України, а тому відповідач не несе повну матеріальну відповідальність перед позивачем.

Відповідач підтверджує, що 04.08.2017 року постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито у зв`язку із спливом строків накладення адміністративного стягнення. В той же час, на думку відповідача наявність судового рішення, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Зазначає, що позивач уже раніше звертався до відповідача з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та просив суд стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 167 488,82 грн. (загальна вартість ремонту пошкодженого службового автомобіля марки «TOYOTA PRIUS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та судовий збір у розмірі 2512,33 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2019 року, яке набрало законної сили, у задоволені позову відмовлено у повному обсязі.

Відповідач з посиланням на вимоги ст. 132 Кодексу законів про працю України зазначає, що у даному випадку при вирішенні питання про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу повинні застосовуватись норми саме норми ст. 132 КЗпП України, та зазначає, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову, а відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України, позивач пропустив строк подання позову.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, на підставі наявних у справі доказів

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обгрунтованність позовних вимог, зазначених у відзиві на позов.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом , яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

18.03.2017 року о 08 годині 05 хвилин відповідач ОСОБА_1 в м. Запоріжжі на перехресті вул. Лермонтова та вул. Патріотична, керуючи автомобілем «TOYOTA PRIUS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на забороняючий сигнал світлофора (червоний) з включеними проблисковими маячками синього кольору та звуковою сигналізацією скоїв зіткнення з автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки, травмовано водіїв та пасажира автомобіля «TOYOTA PRIUS».

04.08.2017 року постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито у зв`язку із спливом строків накладення адміністративного стягнення.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2019 року по справі № 335/4417/18 позов ОСОБА_4 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було задоволено, а саме стягнуто з Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 142 887 грн. 22 коп. та судовий збір в сумі 1 428 грн. 27 коп.

02 жовтня 2019 року відповідно до повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника за меморіальним ордером № 917 від 01 жовтня 2019 року проведено примусове часткове списання коштів у сумі 142 887 грн. на користь власниці а/м «TOYOTA LAND CRUISER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

Позивач, посилаючись на вимоги ст. 1191 ЦК України (щодо права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування), просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції 142 887, 22 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків та судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн.

Відповідно до чинного законодавства України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Право регресу - право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли особа завдавача шкоди та особа особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають (ст. ст. 1172 - 1176, 1178, 1179 ЦК України тощо).

За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі.

В той же час, виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Так, відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, завдану підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків працівники, з вини яких завдано шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі.

Крім цього, судом встановлено, що у зв`язку з цією дорожньо-транспортною пригодою позивач звертався до відповідача з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та просив суд стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 167 488,82 грн. (загальна вартість ремонту пошкодженого службового автомобіля марки «TOYOTA PRIUS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та судовий збір у розмірі 2512,33 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2019 року, яке набрало законної сили, у задоволені позову відмовлено у повному обсязі. Суд, дійшов висновку, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю (КЗпП).

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Положення ст. 132 КЗпП України у даному випадку підлягають застосуванню і при вирішенні питання про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №105 о/с від 18.04.2016 року відповідача призначено інспектором батальйонна №4 роти 2 Управління патрульної поліції м. Запоріжжі.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про Національну поліцію» - у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

В той же час, у Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським при виконанні ними своїх службових обов`язків. Отже, на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю(КЗпП).

Крім того, норма щодо матеріальної відповідальності поліцейського відсутня і в Положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженому Постановою КМУ РСР від 29 липня 1991 року №114. Відповідно до п.23 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством. Отже, законодавець робить посилання до застосування закону, норми якого відсутні у спеціальному законі.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» відповідальність працівника може наставати за нормами не трудового, а цивільного законодавства лише у випадку, якщо буде встановлено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо). У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й неотримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду.

Також спростовуються твердження позивача щодо повної матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , оскільки ним не надано до суду доказів на підтвердження обставин, передбачених ст.134КЗпП України, які є підставою повної матеріальної відповідальності.

Доводи відповідача не спростовують факт спричинення завданої внаслідок ДТП дійсної шкоди роботодавцю внаслідок її відшкодування третій особі. Однак матеріальна відповідальність працівника в даному випадку у відповідності до ст. 132 КзпП обмежується розміром середнього місячного заробітку.

Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

У відповідності до роз`яснень, визначених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КзпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Однак річний строк для стягнення з працівника матеріальної шкоди позивачем пропущено, оскільки днем виплати третій особі коштів є 02.10.2019 року, день безспірного списання коштів з рахунків боржника за меморіальним ордером № 917 від 01 жовтня 2019 року проведено примусове часткове списання коштів у сумі 142 887 грн. на користь власниці а/м «TOYOTA LAND CRUISER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

У відповідності до положення ст. 141 ЦПК України судові витрати покладено на позивача.

Керуючись ст. ст.76,78,79,80,141,265,275,279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовної заяви Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В. Михайлова