провадження № 2/205/686/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима»», Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 13 грудня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір № 00204/RD від 16 червня 2020 року відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима»».

Позов мотивований тим, що 01 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 00204/RD про надання позичальнику кредиту у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на суму 105 470,00 доларів США і терміном погашення до 31 березня 2023 року включно на наступні цілі: 90 000,00 доларів США на споживчі потреби, 8 045,00 доларів США і 7 425,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П., про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити дії, з ОСОБА_1 стягнуто 863 736,63 грн. та видано виконавчий лист на вказану суму. ТОВ «ФК «Проксима»» до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська подано заяву про заміну сторони виконавчого провадження в цивільній справі за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. За результатами ознайомлення з матеріалами справи, позивачу стало відомо про укладення 16 червня 2020 року між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима»» договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № 00204/RD від 01 квітня 2008 року. В договорі № 00204/RD від 16 червня 2020 року вказано суму 2 362 256,65 грн. Відповідачами на адресу позивача не направлялось повідомлення про укладення 16 червня 2020 року між відповідачами договору № 00204/RD відступлення права вимоги, як і не направлялась заява про заміну сторони виконавчого провадження. Вказане свідчить про те, що укладений 16 червня 2020 року відповідачами договір № 00204/RD відступлення права вимоги, є укладеним всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», чим в свою чергу порушено вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, у зв`язку з чим зазначений договір є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Укладенням договору № 00204/RD від 16 червня 2020 року відступлення права вимоги також порушено права позивача щодо сплати суму боргу ПАТ «МТБ Банк» у розмірі 863 736,63 грн., яка визнана в судовому рішенні і є значно меншою, ніж сума боргу в розмірі 2 362 256,65 грн., яка зазначена в договорі № 00204/RD від 16 червня 2020 року, тобто позивач, у зв`язку із укладенням відповідачами договору № 00204/RD від 16 червня 2020 року відступлення права вимоги, буде зобов`язаний сплачувати борг у значно більшому, жодним чином не обґрунтовано розмірі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Проксима»» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву не надходило.

Представник відповідача ПАТ «МТБ Банк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. У відзиві на позов представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що в силу ст. 17 Закону України «Про іпотеку» в момент вчинення правочину між Банком та фінансовою компанією, іпотека за кредитним договором ОСОБА_1 була припинена і на правовідносини, що виникли між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима»» положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть поширюватись. Розмір суми боргу пред`явленого до виконання відповідає сумі визначеній в рішенні суду. Таким чином, доводи позивача про збільшення кредитної заборгованості в результаті уступки і створення для нього зобов`язань, які відсутні є надуманими. Посилання позивача на невідповідність суми заборгованості як на підставу визнання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором зводяться до оспорювання ОСОБА_1 нарахованої заборгованості за кредитним договором, що не є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Позивач у відповіді на відзив просив позов задовольнити, посилаючись на необґрунтованість доводів, викладених у відзиві на позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 01 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 00204/RD, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 105 470,00 доларів США і терміном погашення до 31 березня 2023 року включно на наступні цілі: 90 000,00 доларів США на споживчі потреби, 8 045,00 доларів США і 7 425,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 87-93).

01 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 00204/RD, за умовами якого в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 94-96).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року у справі № 2-544/11 позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» в особі філії ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00204/RD від 01 квітня 2008 року в розмірі 861 916,63 грн., судові витрати в розмірі 1 820 грн., а всього 862 736 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк» Дніпропетровської філії, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П., про визнання кредитного договору № 00204/RD від 01 квітня 2008 року, договору іпотеки № 00204 rd від 01 квітня 2008 року недійсними, зобов`язання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку за договором № 00204 rd від 01 квітня 2008 року відмовлено в повному обсязі (а.с. 11-12).

16 червня 2020 року між ПАТ «МТБ Банк», правонаступником ВАТ «Морський транспортний банк», та ТОВ «ФК «Проксима»» було укладено договір № 00204/RD відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Проксима»» набуло право вимоги за кредитним договором № 00204/RD від 01 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 (а.с. 7-10).

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 00204/RD відступлення права вимоги від 16 червня 2020 року, заборгованість за кредитним договором № 00204/RD від 01 квітня 2008 року становить 2 362 256,65 грн. та складається з: заборгованості за кредитом 85 445,90 доларів США; заборгованості за відсотками 2 349,25 доларів США; заборгованості за пенею 5 483,64 грн.; загальна сума боргу (в еквіваленті за курсом НБУ станом на 16.06.2020 року) 2 363 256,65 грн. (а.с. 10).

Згідно акта приймання-передачі від 16 червня 2020 року ПАТ «МТБ Банк» передало, а ТОВ «ФК «Проксима»» отримав документи (прийняв) за кредитним договором № 00204/RD від 01 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 (а.с. 109 оберт).

16 червня 2020 року ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги (а.с. 110-111).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 01 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-544/11, виданого 31 серпня 2011 року Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 115).

Зі змісту статей 6, 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 2 статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору певне майнове відшкодування замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми чинного цивільного законодавства не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, тому ці договори регулюються загальними положеннями про зобов`язання (Розділ І Книги 5 ЦК України).

Статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір № 00204/RD від 16 червня 2020 року відступлення права вимоги складений, підписаний та посвідчений нотаріально відповідно до вимог чинного на момент його вчинення законодавства. Жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачем не надано, а, отже, передбачені законом підстави для визнання його недійсним відсутні.

Несвоєчасне повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для визнання правочину щодо заміни кредитора недійсним, адже для дійсності правочину має значення дотримання вимог закону саме під час його вчинення, а не в подальшому. Зазначене передбачає інші правові наслідки, зокрема, ризик настання несприятливих наслідків для нового кредитора у вигляді виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові.

Доводи позивача з приводу порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд зазначає наступне.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2013 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки № 00202-rd від 01 квітня 2008 року, укладений між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв за себе та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кіліновичем С.П., зареєстрований у реєстрі за № 1281 (а.с. 99).

В подальшому квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_5 : 5/12 частки квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних (електронних) торгів, серія та номер: 327, виданого 08 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є.; 7/12 частки квартири зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 891, виданого 20 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. (а.с. 100-104).

Тобто в силу положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку» в момент вчинення правочину між Банком та фінансовою установою, іпотека за кредитним договором № 00204/RD від 01 квітня 2008 року була припинена, і на правовідносини, які виникли між ТОВ «ФК «Проксима»» та ПАТ «МТБ Банк» дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється.

Твердження позивача про те, що в оспорюваному договорі відступлення права вимоги вказана сума заборгованості в розмірі 2 362 256,65 грн., що є значно більшою, ніж та, що визначена рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року у справі № 2-544/11 у розмірі 863 736,63 грн., не беруться судом до уваги, оскільки зазначеним рішенням стягнутий еквівалент заборгованості за кредитним договором у розмірі 85 823,48 доларів США. Тобто ці обставини не спростовують чинності оспорюваного договору.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору відступлення права вимоги.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Обов`язковість доведення факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів безпосереднього порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору відступлення права вимоги, оскільки його укладення не змінює його статусу та факту наявності заборгованості за кредитним договором.

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Позивач, зокрема, оспорює дійсність цієї угоди в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) Верховний Суд зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що договір відступлення права вимоги укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, особи, які укладали договір мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин спрямований на настання реальних наслідків, а відповідно відсутні передбачені Законом підстави для визнання його недійсним.

Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, тому позивачу не відшкодовуються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 6, 15-16, 202-203, 215-216, 509-510, 512-513, 516-517, 626, 628, 656 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 77, 81-82, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима»» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 120), Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (, місцезнаходження: Одеська область, м. Чорноморськ, пр. Миру, буд. 28) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2023 року.

Суддя Н.В. Басова