Номер провадження: 22-ц/813/3195/23
Справа № 521/3571/21
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Строіч Лілії Теофілівни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що у них з відповідачем є спільна донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та моральний розвиток дитини, не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, позивач вимушена звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Строіч Лілія Теофілівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, не спілкується з нею, від виховання доньки самоусунувся, не відвідує її, не піклується про її фізичний та духовний стан, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, станом її здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості талантів, розумових і фізичних здібностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.09.2008 року до 18.12.2015 року, під час якого народилась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- після припинення шлюбних відносин сторони проживали окремо, при цьому дитина залишилась проживати з матір`ю;

- одночасно з розірванням шлюбу судом було вирішено питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дитини;

- після розлучення кожна із сторін утворила свою нову сім`ю;

- позивач 07.10.2016 року уклала шлюб з ОСОБА_5 і після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » та разом з дочкою ОСОБА_3 та новим чоловіком спочатку проживали у м. Чернівці, а потім переїхали на проживання у місто Одеса;

- у відповідача, який зареєстрований та фактично проживає у місті Чернівці, в новому шлюбі народилась дочка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- відповідно до інформації дошкільного навчального закладу № 10 «Попелюшка» (м. Чернівці) від 08.02.2019 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує заклад постійно з червня 2015 року. У вказаний період часу в заклад дитину приводили та забирали мати ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 . Батько ОСОБА_1 в закладі не з`являвся і у вихованні дитини участі не приймав (т.1 а. с. 24);

- згідно з листом Академії бойових мистецтв «Micori» (м. Чернівці) від 08.02.2019 року у вересні 2018 року за ініціативи ОСОБА_5 в супроводі ОСОБА_2 до закладу була приведена дитина ОСОБА_3 з метою залучення до тренування та фізичних навантажень для покращення стану її здоров`я. За весь період відвідування закладу дитину в супроводі ОСОБА_1 не бачили. Всі батьківські функції по догляду за дитиною виконували мати ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5 (т.1 а. с. 25);

- у відповідності до відгуку для розгляду справи та надання висновку щодо позбавлення батьківських прав батька малолітньої дитини ОСОБА_3 за підписом старшого по будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9 від 27.03.2019 року, ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_3 проживають у даному будинку у кв. АДРЕСА_2 більше 3-х років. За весь цей час рідного батька дитини ОСОБА_1 ніколи не бачив (т.1 а. с. 26);

- згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_2 19.08.2020 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 28);

- відповідно до характеристики Одеської загальноосвітньої школи № 31 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в даному учбовому закладі з 21.01.2020 року. До школи ОСОБА_3 приводить та забирає після навчання лише мати, ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5 . Рідний батько дитини ОСОБА_1 не приймає участь у житті дитини (т.1 а.с. 31);

- 20.10.2020 року ОСОБА_5 (теперішній чоловік позивача) звернувся до Служби по справам дітей Одеської міської ради із заявою в якій зазначив про обставини проживання з жовтня 2016 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , в якої є дитина від попереднього шлюбу - ОСОБА_3 2012 року народження, яка знає, пам`ятає та вважає його своїм батьком, оскільки попереднього батька ОСОБА_1 , який припинив спілкування та побачення з нею до досягнення дитиною 4-х років, не пам`ятає і не знає його. Дитину він любить і виховує її, як рідний батько. Дитина пішла до школи і вважаючи його рідним батьком стала запитувати чому у них різні прізвища. З часом вони з дружиною повідомлять дитині правду, але на даний час, ця інформація в силу обставин, що склалися, стане для дитини в силу її віку та уразливої психіки справжнім потрясінням. Він має намір усиновити ОСОБА_3 2012 року народження у разі позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав (т.1 а. с. 32-33);

- згідно з протоколом за результатами обстеження ОСОБА_3 2012 року народження від 07.09.2019 року дитина у співбесіді з психологом та лікарем-психологом відповіла, що її мати ОСОБА_13 , а батько ОСОБА_5 і у них дружня родина. Іншого батька дитина не знає. На питання хто такий ОСОБА_1 дитина відповіла, що не знає. Також повідомила, що у школі її дразнили, що у неї з мамою різні прізвища (т.1 а. с. 34-36);

- у червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду до ОСОБА_1 з позовом про позбавлення батьківських прав. ОСОБА_2 подала зазначений позов до Київського районного суду міста Одеси посилаючись на те, що за рекомендацією лікарів вона переїхала до міста Одеси, проживає в Київському районі міста Одеси, а саме по АДРЕСА_4 . В неї є багато родичів, друзів у місті Одесі та нерухоме майно по АДРЕСА_3 (договір дарування від 02 грудня 2011 року);

- ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25 червня 2019 року цивільну справу передано за підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси;

- постановою Одеського апеляційного суду від 31 січня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 29.10.2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 25 червня 2019 року та ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 18 липня 2019 року скасовано, справу направлено на розгляд до Шевченківського районного суду міста Чернівці;

- згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25.05.2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - залишено без розгляду через повторну не явку позивача в судове засідання.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини

(стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Встановивши, що після розірвання шлюбу у грудні 2015 року, відповідач на протязі наступних 3,5 років проживання позивача з дитиною в м. Чернівці до червня 2019 року і після переїзду позивача з дитиною на проживання до м. Одеси протягом 1,5 років не вчиняв жодних значимих дій для реального відвідування дитини, продовження спілкування з нею, піклування про її фізичний та духовний стан, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування тощо, суд першої інстанції набув вірного висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 2012 року народження

Надані представником відповідача до суду копії письмових пояснень ОСОБА_1 до служби захисту дітей, в яких він заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , скрин-шот переписки відповідача з матір`ю дитини в яких міститься інформація про вітання позивача та дитини зі святом та прохання припинити судову справу, а також про бажання побачитись з дитиною, припадають саме на той час, коли позивачем вже було ініційовано питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що після звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 подав заяву до органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення способу виховання дитини та встановлення графіку зустрічі з дитиною, але заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду, оскільки заявник після подання заяви припинив будь-яку комунікацію з органом опіки та піклування і протягом тривалого часу не виявляв будь-якої ініціативи щодо розгляду поданої ним заяви.

Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування щодо надання згоди на позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 фактично жодного разу особисто на з`явився на засідання комісії, які відбувались тричі і лише на останнє засідання з`явився його представник.

Виконання батьківських обов`язків відносно дитини має відбуватися реально і фактично вчиненням і доведенням до кінця значимих дій і вчинків, а не ілюзорно шляхом створення імітації інтересу до життя дитини та турботи про неї.

Оцінюючи всі встановлені у справі обставини у сукупності, колегія суддів доходить переконання, що відповідачем не доведено наявність у здійсненні йому перешкод у виконанні обов`язків по вихованню дитини, а саме: зустрічей з дитиною, піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, виявлення інтересу до внутрішнього світу дитини тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позбавлення батьківських прав відповідача було ініційовано позивачкою через кілька років після створення нею нової сім`ї з ОСОБА_5 , який весь час фактично виконував всі обов`язки батька відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2022 року заяву ОСОБА_5 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції про усиновлення дитини - задоволено. Оголошено громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_5 ), усиновлювачем малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Внесено зміни до актового запису № 2014 від 11 вересня 2012 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в якому змінено прізвище дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », по батькові з « ОСОБА_17 » на « ОСОБА_18 » та записано - ОСОБА_5 батьком дитини, в графі відомості про батька вказано: батько - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянин України, інші відомості залишено без змін. Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання рішенням законної сили воно є підставою для Малиновського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про внесення відповідних змін в актовий запис № 2014 від 11.09.2012 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції.

На час перегляду рішення суду про позбавлення батьківських прав в апеляційному порядку, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2022 року, яким задоволено заяву ОСОБА_5 про усиновлення ОСОБА_3 , є виконаним.

Апеляційним судом в судовому засіданні в присутності психолога та соціального працівника заслухана неповнолітня дитина ОСОБА_3 2012 року народження, яка пояснила, що проживає разом з мамою та батьком ОСОБА_5 . У них дружня родина і дитині все подобається. Психолог та соціальний працівник резюмували, що дитина говорила спокійно і впевнено, тиску на неї не було.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яку було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року та ратифіковано Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тобто в усіх діях щодо дітей, інтереси дитини є пріоритетними і визначальними.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не заперечувала надходження грошових коштів в якості стягнутих за рішенням суду аліментів на утримання дитини у розмірі 850 грн. щомісячно.

Разом з тим, відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей є підставами для позбавлення відповідача батьківських прав.

За відсутності об`єктивних причин, які унеможливлювали виконання належним чином відповідачем на протязі тривалого часу батьківських обов`язків щодо своєї дочки, сама по собі сплата в порядку виконання за рішенням суду аліментів на утримання дитини у розмірі 850 грн. щомісячно, в даному випадку не є переважним фактором, і не може замінити дитині відсутність з боку батька фактичного спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, піклування про її фізичний та духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини та інтерес з боку батька до внутрішнього світу дитини.

При встановлених обставинах сам по собі факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав не є визначальним для відмови у позові.

Судова колегія дійшла переконання, що висновок районного суду про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам неповнолітньої дитини, так як відповідач ухиляється від належного виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Слід також зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Строіч Лілії Теофілівни - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 26.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова