Справа № 136/1770/22
Провадження № 22-ц/801/1401/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 рокуСправа № 136/1770/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів Сала Т. Б., Якименко М. М.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області,

відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Щавінським Костянтином Станіславовичем, на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року, постановлене у складі судді Шпортун С. В. в м. Липовець, повне судове рішення складено 23 травня 2023 року,-

в с т а н о в и в:

09 листопада 2022 року ОСОБА_1 подав позов до Департаменту патрульної поліції, якого згодом ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 03.01.2023 року було замінено на належного відповідача - Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області, про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 23.02.2023 за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України.

Позов мотивований тим, що відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №024820 за ч.1 ст. 130 КУпАП, за наслідками розгляду якого 05.05.2022 Липовецьким районним судом Вінницької області по справі № 136/467/22 було винесено постанову, якою провадження у справі закрито, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Позивач посилається, що внаслідок складеного протоколу йому завдано моральної шкоди, було принижено його честь в очах близьких людей, а розгляд адміністративних матеріалів вимагав від позивача додаткових зусиль в організації усталеного способу життя, здійснення незапланованих додаткових витрат, внаслідок чого він переживав душевні страждання, замість того, щоб працювати і проводи час з близькими, позивач був вимушений витрачати час і кошти на отримання правничої допомоги. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 6 500 грн, які просив стягнути з Державного бюджету України на його користь та просив вирішити питання витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000,00 гривень компенсації моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що постанова Липовецького районного суду Вінницької області від 05 травня2022 року у справі № 136/467/22 набрала законної сили, а отже встановлено порушено прав ОСОБА_1 та факт його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, внаслідок неправомірних дій уповноваженої особи ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. Також суд першої інстанції врахував відсутність наслідків у вигляді розладу здоров`я, внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, проте звернув увагу що дії відповідальної особи ГУНП у Вінницькій області завдали страждань та приниження позивачу, а отже спричинили моральну шкоду.

З таким рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Щавінського К. С. подав апеляційну скаргу, в якій просив задовольнити позов у повному обсязі. Позивач посилається на порушення норм матеріального права, а також на неврахуванням судом положень ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, в результаті чого суд виніс невмотивоване рішення. В доводах апеляційної скарги покликається на постанову Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 182/6496/17, в якій значиться, що відшкодування моральної шкоди за перебування під слідством чи судоми провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

12 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ГУНП у Вінницькій області, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Вказує, що ОСОБА_1 посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» і вважає, що у нього є право на компенсацію моральної шкоди, однак лейтенант поліції Яровенко С. М. перебував на посаді інспектора Сектору реагування патрульної поліції ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, тобто не є посадовою особою, на яку поширюється дія норм зазначеного вище закону.

Від Державної казначейської служби України відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області Дмитрук Ю. Д заперечила проти задоволення апеляційної скарги просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомленні на електронні адреси, про причини неявки суд не повідомили.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

-31.03.2022 інспектором СРПП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Яровенком С.М. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №024820 (а.с.4) відповідно до якого 31.03.2022 о 22 год. 49 хв. по вул. Полупанова, в м. Липовець, гр. ОСОБА_1 , керував автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння з явними ознаками, а саме: почервоніння очей, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці, різкий запах алкоголю з ротової порожнини. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі водій відмовився, чим порушив п.2.5. ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність ст.130 ч.1 КУпАП;

-Постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 05.05.2022 у справі № 136/467/22 провадження у справі закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП (а. с.5-7) Судове рішення набрало законної сили 16.05.2022.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, врахував глибину та характер моральних страждань понесених ОСОБА_1 , тривалість негативних наслідків, також суд вірно зазначив, що в результаті незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відбулося істотних вимушених змін у його житті позивача. Відтак суд першої інстанції вірно визначився з тим, що достатньою сатисфакцією в даному випадку є визначення моральної шкоди в розмірі 1 000 грн.

Закон № 266/94-ВР не встановлює мінімального розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення, а частина 3 статті 13 згаданого Закону в даному випадку не підлягає до застосування, оскільки вона регулює питання відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду(стаття 1176 ЦК України) у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що першої інстанції невірно визначив розмір моральної шкоди та не застосував положення ч.3 статті 13 Закону № 266/94-ВР, - є безпідставними та не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.

Не підлягає в даному випадку до застосування висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 14.08.2019 року у справі № 182/6496/17, на яку покликається позивач у апеляційній скарзі, оскільки, як вбачається зі змісту цієї постанови, в розглянутій Верховним Судом справі позивач незаконно перебував під вартою в місцях попереднього ув`язнення через надумане звинувачення його у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення. Отже, розглянутий Верховним Судом випадок не є аналогічним до того, що є предметом розгляду цієї справи.

Апеляційний суд не дає оцінки викладеному Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області у відзиві на апеляційну скаргу проханню скасувати ухвалене у справі рішення та відмовити у позові, оскільки відповідач апеляційної скарги не подавав, а відзив на апеляційну скаргу, подану позивачем, не може собою підміняти подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційними судом дано оцінку основним доводам сторін у справі.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як таке що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, суд зазначає, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення в ході апеляційного розгляду інших судових витрат позивачем та відповідачами матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Щавінським Костянтином Станіславовичем залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повне судове рішення складено 29 червня 2023 року.