Головуючий у І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження №22-ц/824/5170/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон - ЮА», про визнання недійсним договору дарування частини квартири та повернення майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір дарування частини квартири від 08.12.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1456 та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 у власність позивача 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заповіту від 14.05.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. (зареєстрований в реєстрі за № 835, 836). Відповідно до змісту даного заповіту гр. ОСОБА_3 в присутності двох свідків: гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіла позивачу усе своє майно (рухоме і нерухоме), де б воно не було і з чого б воно не складалось, грошові вклади та все те, що належало б їй на день смерті і на що вона матиме право за законом.

У встановленому законом порядку позивач прийняв спадщину шляхом подання до Першої Київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини від 04.07.2019 року за № 3243. На підставі даної заяви державним нотаріусом була відкрита спадкова справа № 806/2019.

В грудні 2019 року позивач дізнався про те, що у померлої ОСОБА_3 відсутнє нерухоме майно, яке він міг би успадкувати. При цьому, позивач з`ясував, що померла ОСОБА_3 була первісним власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.12.1995 року органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району згідно з розпорядженням (наказом) № 9177 від 07.12.1995 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м. Києва 08.12.1995 року у реєстровій книзі за № 2907.

25 квітня 1997 року між померлою ОСОБА_3 та її чоловіком - ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб у відділі РАЦС Старокиївського району м. Києва.

08.12.2016 року між ОСОБА_3 та її чоловіком - ОСОБА_6 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1456). Згідно з п. 1 даного договору Дарувальник ( ОСОБА_3 ) подарував та передав, а Обдаровуваний ( ОСОБА_6 ) прийняв в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, 23.12.2016 року між ОСОБА_6 та ТОВ "Пенсіон-ЮА" був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1505), відповідно до п. 1 якого ОСОБА_6 (Відчужувач) передав у власність, а ТОВ "Пенсіон-ЮА" (Набувач) отримав у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням довічно на умовах цього Договору.

Пунктом 12 даного договору довічного утримання передбачено, що Набувач гарантує, що Відчужувач залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі. Щодо квартири, яка є предметом цього договору, за домовленістю сторін встановлюється сервітут, за яким ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , має право довічного користування відчужуваною за цим договором квартирою. Вказане право користування полягає у можливості довічного проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі. Сервітут припиняється зі смертю ОСОБА_3 , або в разі добровільної відмови від сервітуту. Сервітут зберігає чинність у разі переходу права власності на квартиру до інших осіб.

Чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.04.2019 року, виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

На думку позивача, договір дарування 1/2 частки квартири від 08.12.2016 року повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, оскільки він не був спрямований на дійсне волевиявлення ОСОБА_3 , а зазначена квартира підлягає поверненню позивачу, як спадкоємцю ОСОБА_3 , з незаконного володіння відповідача, оскільки на думку позивача померла ОСОБА_3 мала на меті посвідчити на користь свого чоловіка ОСОБА_6 заповіт, про що розповідала позивачу, та вважала, що право власності на квартиру перейде до ОСОБА_6 лише після її смерті. Таким чином, фактично остання помилилася стосовно природи правочину. Крім того, в тексті договору дарування зазначено, що у зв`язку зі станом здоров`я та похилим віком ОСОБА_3 договір посвідчений нотаріусом за місцем її проживання. Крім того, спадкодавець на момент укладення договору дарування мала ряд хвороб, зокрема, гіпертонічну хворобу серця 2 ст., кардіосклероз, катаракту, розсіяний кардіосклероз. На думку позивача, похилий вік спадкодавця та тяжкий стан її здоров`я значно вплинули на можливість вірного сприйняття нею певних фактів та обставин, що призвело до помилкового сприйняття посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами договору дарування за вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення заповіту. При цьому неможливість померлої ОСОБА_3 особисто прочитати текст договору безумовно свідчить і про складність в сприйнятті змісту укладеного договору на слух, що сприяло неправильному сприйняттю останньою природи укладеного правочину та прав і обов`язків, які ним обумовлені.

Позивач вважає, що третьою особою ТОВ «Пенсіон-ЮА» спільно з приватним нотаріусом КМНО Худовою Ю.О. було реалізовано механізм відчуження квартири на свою користь шляхом надання для підписання ОСОБА_3 договору дарування частки квартири замість оформлення заповіту з подальшим оформленням договору довічного утримання та відчуженням цього майна на свою користь після смерті чоловіка останньої.

В подальшому, 28.01.2020 між третьою особою ТОВ «Пенсіон-ЮА», ОСОБА_7 (власницею другої половини квартири) та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач став новим власником квартири. Позивач вказує, що третя особа не мала права відчужувати квартиру, а відповідач є недобросовісним набувачем, оскільки на момент продажу квартири в суді був спір щодо 1/2 частини квартири, про що було відомо третій особі та могло бути відомо відповідачу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 неправомірно набув право власності на частину вказаної квартири, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Після ухвалення рішення до Шевченківського районного суду міста Києва від представника ОСОБА_2 - адвоката Тимофеєва М.С., надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник відповідача просив вирішити питання про відшкодування витрат, понесених на оплату правничої допомоги, та стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000,00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Тимофеєва М.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на них апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Крім цього, просив скасувати додаткове рішення, ухваливши нове про відмову у стягненні з нього на користь відповідача витрат на правову допомогу.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив, зокрема, з того, що позивачем не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 , підписуючи оспорюваний договір дарування від 08.12.2016 року, помилилась щодо його природи, як відсутні докази і того, що остання мала скласти заповіт на ім`я свого чоловіка. Судом також не було прийнято до уваги, що ряд хвороб, які мала спадкодавець (гіпертонічна хвороба серця 2 ст., кардіосклероз, катаракта, розсіяний кардіосклероз), а також похилий вік спадкодавця могли значно вплинути на можливість вірного сприйняття останньою природи договору, який вона підписала. Крім того, на думку суду першої інстанції, позивачем не додано до матеріалів справи доказів того, що вказані хвороби були наявні у позивача саме на момент укладання оспорюваного договору; вся медична документація, надана позивачем на підтвердження діагнозів померлої, датована 2019 роком, у той час, коли оспорюваний договір було укладено в 2016 році; не містять, на думку суду, матеріали справи доказів того, що вказані хвороби чи вік спадкодавця могли впливати на можливість вірного сприйняття нею певних фактів та обставин, що призвело до помилкового сприйняття нею посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами договору дарування за вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення заповіту; при цьому, за життя ОСОБА_3 не оспорювала дійсність договору дарування, а про те, що вона мала намір посвідчити заповіт замість підписання договору дарування, суду відомо лише зі слів позивача.

З такими висновками суду апелянт не погоджується, оскільки доводи суду в оскаржуваному рішенні про те, що за життя ОСОБА_3 не оспорювала дійсність договору дарування, є необгрунтованими, оскільки в червні 2019 року ОСОБА_3 зверталась до Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/22259/19) з позовною заявою до ТОВ "Пенсіон-ЮА" про визнання недійсним договору дарування частини квартири від 08.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1456) та витребування із незаконного володіння у ТОВ "Пенсіон-ЮА" у власність позивача частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2019 рокупо даній справі було відкрито провадження. В подальшому, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 22 червня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва провадження у вказаній справі було закрите у зв`язку зі смертю позивача. Звернення до суду з позовом ОСОБА_3 за її життя саме до ТОВ "Пенсіон-ЮА" було обумовлене тим, що дане товариство було кінцевим набувачем та власником спірної 1/2 частини квартири на підставі договору довічного утримання від 23.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ТОВ "Пенсіон-ЮА".

На думку апелянта судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено підстави визнання договору дарування 1/2 частки квартири від 08.12.2016 року недійсним, оскільки згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.В даному випадку, померла ОСОБА_3 мала на меті посвідчити нотаріально заповіт на користь свого чоловіка ОСОБА_8 , про що розповідала позивачу, та вважала, що право власності на квартиру перейде до ОСОБА_6 лише після її смерті. Таким чином, фактично позивач помилилася стосовно природи правочину. Крім того, в тексті договору дарування зазначено, що у зв`язку зі станом здоров`я та похилим віком ОСОБА_3 договір посвідчений нотаріусом за місцем її проживання.

Також, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що в тексті оскаржуваного договору дарування від 08.12.2016 року зазначено, що у зв`язку із станом здоров`я та похилим віком ОСОБА_3 договір посвідчено за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджує те, що маючи зазначені медичні діагнози, ОСОБА_3 не могла вірно сприйняти правову природу укладеного оспорюваного правочину, через що допустила помилку відносно його укладання.

Стосовно оскаржуваного додаткового рішення від 08.11.2022 року по даній справі, то позивач вважає, що суд при ухваленні додаткового рішення не звернув увагу на те, що відповідно до п. 8.1. Договору про надання правової допомоги № 14/08-20/1 від 14.08.2020 p., укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та його представником - адвокатом Тимофеєвим М.С. та доданого до клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів понесення витрат на правничу допомогу, договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року та може бути продовжений за домовленістю сторін. Виходячи з цього, представник позивача станом на дату подання заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат не мав відповідних повноважень на представництво інтересів відповідача та на подання такої заяви до суду. Будь-яких інших письмових доказів станом на дату подання заяви про ухвалення додаткового рішення на підтвердження наявності відповідних повноважень адвокатом Тимофеєвим М.С. до суду першої інстанції подано не було. Тому додаткове рішення у цій справі підлягає скасуванню в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тимофеєва М.С., останній просив залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Завойко Д.І. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тимофеєв М.С. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду та додаткового рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_1 , том 1, а.с.30).

За життя ОСОБА_3 належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 (том 1, а.с.18).

14.05.2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 835, 836, відповідно до якого усе своє майно (рухоме і нерухоме), де б воно не було і з чого б воно не складалось, грошові вклади та все те, що буде належати їй на день смерті і на що остання матиме право за законом, заповіла ОСОБА_1 (том 1, а.с.17).

04.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (том 1, а.с.16).

Позивач зазначав, що після відкриття спадщини йому стало відомо про те, що у померлої відсутнє нерухоме майно, яке він міг би успадкувати.

Судом встановлено, що 08.12.2016 року між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_6 було укладено Договір дарування квартири, відповідно до якого Дарувальник ( ОСОБА_3 ) подарував та передав, а Обдаровуваний ( ОСОБА_6 ) прийняв 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1456 (том 1, а.с.20-21).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не був власником спірного нерухомого майна, оскільки воно не увійшло до складу спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідача ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, що 23.12.2016 між ОСОБА_6 та ТОВ «Пенсіон-ЮА» був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1505), відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність третій особі спірну частину квартири, взамін чого Товариство зобов`язалось забезпечувати ОСОБА_6 утриманням довічно на умовах укладеного Договору. Вказаним Договором також було передбачено, що за домовленістю сторін щодо квартири установлюється сервітут, за яким ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , має право довічного користування відчужуваною за цим договором квартирою (том 1, а.с.22-23).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 , том 1, а.с.31).

28.01.2020 року між ТОВ «Пенсіон-ЮА», гр. ОСОБА_7 (власник іншої 1/2 частини спірної квартири) та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 374, відповідно до умов якого продавці передали у власність, а покупець прийняв квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний ним договір дарування 1/2 частки квартири повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, оскільки він не був спрямований на дійсне волевиявлення ОСОБА_3 , яка мала на меті посвідчити на користь чоловіка ОСОБА_6 заповіт, а не договір дарування. Тобто ОСОБА_3 помилилася щодо природи правочину, що є підставою для визнання його недійсним згідно ст. 229 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності підстав для визнання недійсним договору дарування частини квартири та відсутності у зв`язку із цим підстав для витребування квартири у її законного власника.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 14.11.2012 у справі № 6-133цс12, від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, постанові ВС від 1.02.2021 у справі №442/2196/19.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем під час розгляду справи суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 , підписуючи 08.12.2016 року договір дарування частини квартири на користь свого чоловіка ОСОБА_6 , помилилася щодо природи даного правочину та насправді мала намір скласти на користь чоловіка заповіт. При цьому посилання позивача на похилий вік ОСОБА_3 та наявність у неї ряду захворювань обґрунтовано відхилені судом в якості доказів, оскільки надані позивачем документи про стан здоров`я ОСОБА_3 датовані 2019 роком, а оспорюваний позивачем договір дарування укладений 08 грудня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, згідно вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог про визнання недійсним договору дарування частини квартири, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача.

Правильним є і рішення суду в частині вирішення позовної вимоги позивача про витребування у відповідача частини квартири, виходячи з наступного.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності згідно ст.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідач ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі на спірну її частину, у встановленому законом порядку на підставі чинного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28 січня 2020 року між ним, як покупцем, та ТОВ «Пенсіон-ЮА» і ОСОБА_7 , як продавцями. При цьому, ТОВ «Пенсіон-ЮА» мало право на відчуження частини квартири, яка належала товариству на підставі договору довічного утримання від 23 грудня 2016 року.

Крім того, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Відтак, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння. Зазначене підтверджується постановами Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13.

При цьому, позивач не був власником чи законним користувачем частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки це майно не увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 , відтак не могло бути успадковане позивачем за заповітом, складеним ОСОБА_3 на його користь.

За вищенаведених обставин підстави до застосування положень ст. 388 ЦК України та витребування у відповідача частини квартири відсутні, у зв`язку із чим обґрунтованим є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про витребування у відповідача майна з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача на рішення суду фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та встановлених судом фактичних обставин, яким суд першої інстанції дав належну та повну оцінку у рішенні, зазначивши про недоведеність позивачем його позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частини квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 08.12.2016 року, та витребування майна із чужого незаконного володіння. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенні його позову.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року було відмовлено в повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон - ЮА», про визнання недійсним договору дарування частини квартири та повернення майна з чужого незаконного володіння.

29.09.2022 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тимофеєва М.С., надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій сторона відповідача просила вирішити питання про відшкодування витрат, понесених ним на оплату правничої допомоги, та стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000,00 грн. Заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року, яким позивачу відмовлено у задоволенні позову, питання розподілу судових витрат не вирішувалось.

Враховуючи викладене, з посиланням на ст.141 ЦПК України стороною відповідача у встановлений законом 5-денний строк (26.09.2022 року) направлено до суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, до якої долучено документальні докази на підтвердження факту понесення відповідачем по справі витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд обґрунтовано виходив з положень ст. 270 ЦПК України, яка встановлює порядок ухвалення додаткових рішень, та положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, які визначають порядок стягнення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, понесених стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, та, виходячи із доведеності розміру понесених відповідачем витрат - 10 000,00 грн., що підтверджується наявною у справі копією платіжного доручення від 01.09.2020 року (том 1, а.с.138), обґрунтовано стягнув цю суму на його користь із позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судпершої інстанції не звернув увагу на п. 8.1. договору про надання правової допомоги № 14/08-20/1 від 14.08.2020 року, укладеного між відповідачем та адвокатом Тимофеєвим М.С., відповідно до якого договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року, а тому при зверненні з заявою про розподіл судових витрат адвокат не мав відповідних повноважень, колегією суддів відхиляються виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про приєднання до матеріалів справи витрат на правничу допомогу було подано 15.10.2020 року (том 1, а.с.128-130).

Під час судового засідання 20.10.2020 року суд першої інстанції долучив до матеріалів справи № 761/17155/20 клопотання про приєднання до матеріалів справи витрат на правничу допомогу разом з доказами понесення цих витрат (том 1, а.с.140-141).

30 грудня 2020 року між відповідачем та адвокатом Тимофеєвим М.С. була укладена додаткова угода №1 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 14/08-20/1 від 14.08.2020 року, якою сторони продовжили строк дії договору до 31.12.2024 року.

Вищенаведені встановлені апеляційним судом обставини спростовують доводи апеляційної скарги позивача на додаткове рішення суду у частині відсутності у представника відповідача повноважень на подачу клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

З огляду на вищевикладене, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. є законним та обґрунтованим, і доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення та додаткове рішення судом ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду та додаткового рішення суду без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: