Провадження № 2/686/1203/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2023 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Гузовій Л.О. за участю представника позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Дембицька Інна Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, -

встановив:

11 листопада 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Дембицька Інна Миколаївні про визнання недійсним договору дарування квартири за номером АДРЕСА_1 , який був укладений першого вересня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Дембицькою Інною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за номером 1808 посилаючись на те, що договір дарування порушує його законні права та інтереси так, як за своїм змістом це мав бути договір довічного утримання так, як позивач будучи пенсійного віку (66 років) розпоряджаючись своїм майном (квартирою) для забезпечення безтурботної старості та в замін на догляд за ним подарував квартиру своїй дочці ОСОБА_4 .

За усними умовами сторони узгодили, що позивач дарує належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язується доглядати та утримувати позивача, фактично сторони уклали договір довічного утримання в формі договору дарування.

В 2013 році дружина позивача померла, відповідно, з цього моменту відповідач ОСОБА_4 зобов`язана була приступити до виконання взятих на себе зобов`язань. Але, остання про себе знати не давала, місце перебування її було невідомим, зобов`язання взяті на себе не виконувала. Натомість, всі обов`язки, покладені договором на ОСОБА_4 довелось виконувати іншій дочці позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 28.11.2022 відкрито провадження та справу призначено у підготовче засідання в загальному провадженні.

Ухвалою суду від 23.03.2023 року закінчено підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.

06.04.2023 року до суду від нотаріуса надійшли письмові пояснення, у яких заперечуються позовні вимоги.

У судове засідання представник позивача з`явилася, підтримала позовні вимоги, надала суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи проте, направила до суду клопотання у якому визнає позовні вимоги та просить справу розглядати без її участі.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 у судове засідання з`явилася, підтримала позовні вимоги та пояснила суду, що будучи донькою позивача, починаючи з 2013 року утримує та доглядає батька, несе обов`язки щодо утримання квартири за номером АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дембицькою І.М. Хмельницького міського нотаріального округу від 05.05.1998 року за реєстром № 475 і зареєстрованого в Хмельницькому обласному бюро технічної інвентаризації за № 20014 від 05.05.1998 року належить квартира АДРЕСА_1 .

Даними договору дарування від 01.09.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Дембицькою Інною Миколаївною підтверджується, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 вище зазначену квартиру.

Даними показаннями свідка ОСОБА_2 підтверджується, що за усною домовленістю між сторонами позивач подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 в обмін на зобов`язання відповідача доглядати та утримувати позивача тобто фактично сторони уклали договір довічного утримання в формі договору дарування.

Відповідач взяті на себе зобов`язання, не виконувала. Судом вбачається, що всі обов`язки, покладені договором на ОСОБА_4 виконувала інша дочка позивача ОСОБА_2 , що також підтверджується виданою довіреністю 01.03.2021 року на представництво інтересів ОСОБА_3 останньою.

Даними висновку про результати комплексного визначення індивідуальних потреб особи, яка потребує надання стороннього догляду, виданого лікарсько-консультативною комісією приватної поліклініки підтверджується, що позивач потребує стороннього догляду.

Так, відповідно до вимог ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР (який діяв на момент вчинення правочину) За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Судом вбачається, що фактично передача майна відповідачу не відбулась. Відповідач належним чином не оформив право власності на квартиру, взагалі не користувалась нею, що підтверджується даними інвентарної справи.

Відповідно до ст.243 ЦК УРСР: За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ч.3 ст.244 ЦК УРСР).

Відповідно до вимог ст. 425 Цивільного кодексу Української РСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір дарування був укладений помилково, оскільки сторони не бажали саме такого настання подій.

Суд вважає, що позивачем було укладено договір довічного утримання, взамін якого набувач майна зобов`язався надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Крім цього, що позивач є добросовісним законним набувачем квартири і саме йому належить право розпоряджатись своїм майном.

Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Сторони на момент укладення договору, не розуміли наслідки укладення договору дарування на момент укладення.

За приписами 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

За змістом постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року: відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 12 ЦПК України: кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення.

Отже, спірний договір дарування хоча і відповідає усім вимогам закону, чинного на час його вчинення, стороною позивача доведено про існування інших намірів останнього.

Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що правова природа спірного договору дарування та визначені в ньому істотні умови не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, відповідно до якого відповідач набув право власності на спірне майно.

Отже, суд вважає, що спірний договір дарування не суперечить нормам ЦК УРСР, іншим актам цивільного законодавства, адже він вчинений у письмовій формі, нотаріально посвідчений проте, порушує інтереси позивача - тому судом вбачаються підстави для визнання його недійсним з підстав заявлених позивачем у позові.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні ним судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 206, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спру ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Дембицька Інна Миколаївна про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири за номером АДРЕСА_1 , який був укладений першого вересня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Дембицькою Інною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за номером 1808.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.Л. Стефанишин