Ухвала

Іменем України

30 червня 2023 року

м. Київ

справа № 644/4198/20

провадження № 61-9424ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року у складі судді Бугери О.В. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу Міністерства юстиції України та відновлення становища, що існувало до порушення прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини третьої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив із того, що предметом оскарження за первісним позовом був наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким відповідну державну реєстрацію права за ОСОБА_1 скасовано, внесено відповідний запис до реєстру. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року в задоволенні первісного позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 08 вересня 2022 року. Таке рішення суду не потребує виконання. Тому дійшов висновку, що відсутні підстави для його перегляду за виключних обставин.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд рішення суду за виключними обставинами, відхиливши при цьому доводи апеляційної скарги, як необґрунтовані.

У червні 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Подвезька Д. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення його заяви.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди помилково дійшли висновку про залишення без задоволення його заяви про перегляд рішення за виключними обставинами. На думку заявника, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року не виконане, оскільки воно не передбачає виконання, а тому наявні підстави для застосування пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , зміст ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Наведеним положенням процесуального закону запроваджено правовий механізм перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку з виключними обставинами, якими є, зокрема, визнання Конституційним Судом України неконституційним закону або його окремих положень, застосованих судом під час розгляду справи, при умові якщо рішення суду ще не виконане.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд скасувати наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за № 1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відновити становище, яке існувало до порушення права позивача: зобов`язати Міністерство юстиції України поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1709838; дата, час державної реєстрації 21 жовтня 2016 року 00:05:27; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко О. В.; підстава виникнення права власності: договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер 1362, виданий 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В. та договір відступлення права вимоги, серія та номер 769, виданий 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24 жовтня 2016 року 10:42:27, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В.; про державну реєстрацію права власності за позивачем на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .

У липні 2020 року ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

В мотивувальній частині рішення судом першої інстанції зазначено, що прийняття відповідного рішення за результатами розгляду скарги та подальше скасування рішення про державну реєстрацію прав передбачено частиною другою статті 26, пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року без змін.

Рішенням від 16 листопада 2022 року Другого Сенату Конституційного Суду України у справі № 3-270/2019 (6302/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності) відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення окремого припису пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, що визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення.

В рішенні зазначено, що Верховній Раді України протягом шести місяців з дня ухвалення цього Рішення привести нормативне регулювання, установлене пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

В самому тексті рішення зазначено, що з огляду на те, що після визнання неконституційним оспорюваного припису статті 37 Закону виникне потреба в тому, щоб Верховна Рада України внормувала відповідний сегмент суспільних відносин для удосконалення механізму забезпечення державою захисту права власності у сфері державної реєстрації прав, а тому, Конституційний Суд України вважає за доцільне відтермінувати втрату чинності оспорюваним приписом статті 37 Закону.

Принцип правової визначеності, який невід`ємно притаманний принципу верховенства права, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і на чому неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (зокрема у § 58 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, заява № 6833/74), дозволяє не вдаватися до перегляду судових рішень, які мали місце до прийняття рішення ЄСПЛ як рішення прецедентного або загального характеру, яке формує певну правову позицію. До таких рішень загального характеру належать і рішення конституційних судів. При цьому, як визнає ЄСПЛ, публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотну дію у часі (див. § 58 рішення у справі «Маркс проти Бельгії»).

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 сформульовано правовий висновок, суть якого полягає в тому, що аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі й застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривали та виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України. Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Дія рішення Конституційного Суду України не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися (припинилися) до його ухвалення.

Застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.

Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Таким чином судовим рішенням, за яким вирішено спір та яке не потребує виконання, встановлено стан правової визначеності у відносинах між сторонами, і такий стан та наслідки, передбачені таким судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили.

За вказаних обставин, враховуючи те, що рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог не вимагає від учасників справи та/або уповноважених органів вчинення певних заходів щодо його фактичного виконання, а визначені цим рішенням наслідки настають для сторін з моменту набрання законної сили таким судовим рішенням, тобто фактично виконання рішення суду вичерпується фактом набранням ним законної сили, тому перегляд такого рішення на підставі пункту 1 частини третьої статті 293 ЦПК України суперечитиме принципу res judicata.

Схожий за змістом висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18.

Суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року, залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року, про перегляд якого у зв`язку з виключними обставинами заявлено у цій справі, не може бути переглянуте у зв`язку з виключними обставинами відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2023 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняза касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак