КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулова Н.А.
Єдиний унікальний номер справи № 381/1205/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7457/2023
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, про повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса,

встановив:

У травні 2022 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» (далі - відповідач 1), приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.М. (далі - відповідач 2), третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., в якому просила суд стягнути з відповідача 1 на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти, які стягнуті за виконавчим написом, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню, у сумі 13 218,57 грн та з відповідача 2 на користь позивача основної винагороди та витрати на проведення виконавчих дій з виконавчого напису, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню, у сумі 3 534,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заочним рішенням від 18.12.2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 30205 вчинений 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 21 965,41 грн.

Виконавче провадження 24 січня 2022 року закінчено у зв`язку з набранням законної сили вищевказаного рішення.

У той же час, у рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 з ОСОБА_1 були незаконно утримані кошти, які у відповідності до наданих відомостей становлять 13 218,57 грн на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» та 3534,82 гр. на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.М., які позивач, у відповідності до ст. 1212 ЦК України, вважає безпідставно отриманими, а тому вони підлягають поверненню.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» 12 547,80 грн стягнутих коштів в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого напису, який визнано таким, що не підлягає виконанню та судовий збір у сумі 774,28 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.М. 3 534,82 грн стягнутих як основна винагорода та витрати на проведення виконавчих дій з виконання виконавчого напису, який визнано таким, що не підлягає виконанню та судовий збір у сумі 218,12 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення коштів з приватного виконавця, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова М.М.подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимоги до приватного виконавця Малкової В.В. відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вона не є належним відповідачем у справі. Зазначає, що для коштів, стягнутих як винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження, не можуть бути застосовані положення ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечень щодо рішення в частині стягнення коштів з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» апеляційна скарга не містить, тому рішеня в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 16 753,39 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. вчинено оскаржуваний виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30205 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором 003-28527-241013 від 24 жовтня 2013 року, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 144/К від 26 січня 2018 року є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 11/08/2020-ФА від 11 серпня 2020 року є ТОВ «ФК «Аланд», у загальному розмірі 21 965,41 грн.

На підставі вказаного виконавчого напису № 30205, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М.В. 23 листопада 2020 року було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, а 25 листопада 2020 року Постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Зазначені обставини встановлено заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року у справі №381/1994/21, що набрало законної сили 17 січня 2022 року, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 30205 вчинений 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 21 965 грн. 41 коп. (а.с. 6-7).

У подальшому, 24 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою М.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 (а.с. 35).

Як вбачається з довідки про здійснення відрахувань та виплати №319 від 06 жовтня 2021 року та звіту про здійснені відрахування та виплати №22 від 07 лютого 2022 року, за період з січня 2021 року по листопад 2021 року працівнику ОСОБА_1 здійснено відрахування із нарахованої заробітної плати на підставі постанови від 25 листопада 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з виконання виконавчого напису від 08 вересня 2020 року №30205 усього у сумі 16 753,39 грн (а.с. 25).

Згідно платіжних доручень, у рамках даного виконавчого провадження № НОМЕР_3 на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» було перераховано кошти як погашення боргу у загальному розмірі 12 547,80 грн.(а.с. 10-19).

Згідно платіжних доручень, у рамках даного виконавчого провадження № НОМЕР_3 на рахунок приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М.В. було перераховано кошти як основна винагорода та витрати на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 3 534,82 грн (а.с. 20-24).

Зазначені кошти перераховувались на підставі відповідних постав приватного виконавця (а.с. 30-33).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовної вимоги щодо стягнення з приватного нотаріуса коштів, сплачених як основна винагорода та витрати на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 3 534,82 грн, суд першої інстанції посилався на ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.1 ст.1212 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумнності свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі ж положення містяться у п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок про те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, в силу положень частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За змістом частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду у порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18).

Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою М.В. винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів.

Подібна за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 296/7644/17.

Відомості щодо звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою на рішення, дію або бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження та ухвалення стосовного вказаного питання судового рішення в матеріалах справи відсутні, а відтак відсутні будь-які підстави, за яких суд міг би встановити факт порушення приватним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції вказаних норм права та судової практики не урахував, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.М.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вимог до приватного виконавця - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року в частині позовних вимог про стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівнискасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни 1488,60 гривень відшкодування судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», , адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 14, оф. 301;

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна, адреса: м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6, оф. 14;

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, адреса: АДРЕСА_2.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова