БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/931/23
Провадження № 2/497/402/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Деревенського І.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернувся до суду та просить постановити рішення, яким:

- розірвати шлюб між ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_1 на його утриманні та вихованні.

Свої вимоги мотивує тим, що він з відповідач перебуває в шлюбі з 16.02.2002 року, зареєстрованому у Криничненській сільській раді Болградського району Одеської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за №03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 .

За час сумісного життя у подружжя народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Протягом спільного життя між ним, позивачем та відповідачем склалися різні погляди на життя, на ведення спільного господарства, що унеможливлює їх спільне проживання однією сім`єю. Разом не проживають. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між ними, як подружжям втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалась та існує формально.

З цих підстав позивач прийшов до висновку, що збереження сім`ї не можливо.

Щодо залишення місця проживання їх спільних дітей з ним, з батьком, то позивач вказує на те, що між ним та дружиною досягнуто угоди з урахування думки та інтересів їх дітей, тому він, позивач наполягає на цій вимозі.

Ухвалою від 02.05.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 05.06.2023 року о 09:00 годині (а.с.22), про що були повідомлені сторони (а.с.23).

Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами.

01.06.23 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позовних вимог (а.с.26).

В підготовчому засідання 05.06.2023 року:

-позивач (а.с.27) наполягав на задоволенні позовних вимог, вважав за можливе закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду (а.с.29);

-відповідач (а.с.28) позовні вимоги визнала цілком і беззаперечно, також наполягала на закритті підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду (а.с.29).

Ухвалою від 05.06.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 05.07.2023 року о 09:00 годині (а.с.30), та повідомлено сторін особисто після закінчення підготовчого розгляду (а.с.31).

В судовому засіданні 05.07.2023 року:

-позивач підтримав свої вимог, наполягав на їх задоволенні та надав пояснення з підстав, зазначених в позові. Стверджував, що він запідозрив дружину в зраді, а тому не може їй цього пробачити, вони протягом останнього року постійно сваряться, не знаходять жодного порозуміння, в зв`язку з чим втратили почуття любові, поваги один до одного. Відповідач забрала свої особисті речі та перейшла проживати до своїх батьків, з ним особисто відносини не підтримує.

- відповідач позовні вимоги визнала, наполягала на їх задоволенні. Просила строк для примирення не надавати, оскільки це не можливо. Впевнена в тому, що чоловік її не кохає, не поважає, постійні сварки, претензії, та різні непорозуміння призвели до втрати усіх почуттів.

Діти зареєстровані і проживають в будинку чоловіка, де вони народилися, де для них створені усі необхідні умови, та і надалі залишаються там проживати.

Вона відповідач ніде не працює, коштів навіть на своє утримання не має, а тому прийняла рішення поїхати в Болгарію, де навчається їх старша донька ОСОБА_5 , 2002 року народження, і де вона має намір працевлаштуватися та налагоджувати своє особисте життя.

Зв`язок з дітьми вона не втрачає, і надалі буде виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви позивачки, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з розірванням шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 16 лютого 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис №03 (а.с.11).

Від цього шлюбу мають двох дітей:

-малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.13).

-неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.12).

Позивач ОСОБА_1 (а.с.5) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 (а.с.8) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

Позивач категорично миритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, стверджуючи, що шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, наміру та бажання миритися з відповідачем не має.

Відповідач позовні вимоги визнав цілком і беззаперечно, також просила не надавати строк для примирення..

Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Приписами ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу

Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи однозначну позицію учасників справи, суд не вважає за можливе застосування будь-яких заходів щодо збереження шлюбу.

Положення ст. 24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судовим розглядом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони не мають наміру.

Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права та права їх спільних дітей.

Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Вирішуючи питання про розірвання шлюбу суд вважає за необхідне з`ясувати прізвище подружжя після розірвання шлюбу. Відповідач не заявляла клопотання про зміну їй прізвища на дошлюбне.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - існує формально, а тому підлягає розірванню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення проживання дітей з батьком.

Сторони наполягали на цій вимозі.

Як було встановлено, вище від цього шлюбу сторони мають двох дітей:

- малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.13).

- неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.12).

Згідно доданих довідок про реєстрацію місця проживання дітей, діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12 зворотня сторона, а.с.13 зворотня сторона).

Згідно довідки Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.04.2023 року за №172, малолітня доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстровані і проживають в будинку батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Позивач ОСОБА_1 (а.с.5) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 (а.с.8) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами 2 та 3 ст.160 СК України передбачено:

- місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини;

- якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Право батьків на вибір місця проживання дитини має сприяти забезпеченню належного виконання батьками своїх обов`язків та безперешкодному здійсненню прав щодо виховання дитини. Визначаючи місце проживання дитини, батьки здійснюють своє право на особисте виховання дитини, оскільки дитина, як правило, проживає з батьками чи одним з них. У тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і кожен з них має брати участь у визначенні місця проживання дитини на засадах рівності. При цьому не мають значення причини роздільного проживання батьків (відсутність або розірвання шлюбу між ними, тимчасове роздільне проживання з поважних причин (див. коментар до ст. 3 СК). Ніхто з них не може бути усунений від вирішення цього питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" розрізняє два поняття, які визначають місцезнаходження фізичної особи в залежності від тривалості перебування фізичної особи на території адміністративно-територіальної одиниці. Місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік є її місцем перебування.

Фізична особа, відповідно до ст. 3 вказаного Закону має право визначати як своє місце проживання, так і місце перебування. Оскільки дитина є не досить зрілою істотою для формування своєї думки щодо визначення місця свого проживання, право на визначення місця проживання та місця перебування дитини надано перш за все батькам дитини. Але дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками з питань, що стосуються її особисто. Вказане право дитина може здійснювати в залежності від її віку.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідні обмеження встановлені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Так частиною 2 ст.13 цього Закону визначено, що вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Отже, з урахуванням вказаних вимог свобода вибору місця проживання фізичної особи у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років є НЕ обмеженою.

Суд керується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), в якому ВС зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

З позовної заяви ОСОБА_1 та свідоцтв про народження дітей вбачається, що

- малолітній доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.13), виповнилось 14 років;

- неповнолітньому сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.12), виповнилось 7 років.

Діти з народження і по теперішній час зареєстровані і проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12 зворотня сторона, а.с.13 зворотня сторона, а.с.14).

З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що вимога про залишення проживання доньки ОСОБА_3 з батьком заявлена позивачем безпідставно, оскільки дитині на момент звернення до суду вже виповнилось 14 років і вона ОСОБА_3 вже проживає з батьком, і у подальшому може самостійно вільно обирати своє місце проживання.

Неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.12), якому виповнилось 7 років залишити проживати з батьком ОСОБА_1 за місце його постійної реєстрації.

Враховуючи зазначені обставини, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги в частині залишення місця проживання дітей з батьком.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. А також суд приймає до уваги визнання позовних вимог відповідачем.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 13, 47, 76-81, 83, 95, 247 ч.2, 257, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.104 ч.2, 110, 112,113 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з батьком задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с.Криничне Болградського району Одеської області, громадянином України та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженкою с. Криничне Болградського району Одеської області, громадянкою України, зареєстрований 16 лютого 2002 року Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис за №03.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Залишити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 .

В частині позовних вимог про залишення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Кодінцева