Справа № 630/136/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м.Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі головуючого Зінченка О.В., за участю секретаря судового засідання Кондратенка Б.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», Акціонерного товариства «Таскомбанк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегого» про захист прав споживачів

встановив:

Позивач звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовом, в якому просить :

- визнати кредитний договір № , укладений 08.04.2020 між кредитодавцем ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та позичальником ОСОБА_1 , недійсним;

- визнати договір страхування життя позичальника № С, укладений 08.04.2020 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 , недійсним;

- застосувати наслідки недійсності договору страхування життя позичальника № -С, укладеного 08.04.2020 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 , та стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 24 263,22 грн.;

- визнати договір страхування життя за програмою «ТАС «Підтримка» № -ЛО, укладений 08.04.2020 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 , недійсним;

- застосувати наслідки недійсності договору страхування життя за програмою «ТАС «Підтримка» № -ЛО, укладеного 08.04.2020 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 та стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 800 грн.;

- визнати договір страхування життя № -KMZ, укладений 08.04.2020 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 , недійсним;

- застосувати наслідки недійсності договору страхування життя № -KMZ, укладеного 08.04.2020 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 та стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 650 грн.,

- визнати кредитний договір № від 15.03.2021, укладений між кредитодавцем ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та позичальником ОСОБА_1 , недійсним;

- визнати угоду, укладену 15.03.2021 між ТОВ «Мегого» та ОСОБА_1 , недійсною;

- застосувати наладки недійсності угоди, укладеної 15.03.2021 між ТОВ «Мегого» та ОСОБА_1 , та стягнути з ТОВ «Мегого» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1 188 грн.;

- визнати договір страхування життя позичальника № -С, укладений 15.03.2021 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 , недійсним;

- застосувати наслідки недійсності договору страхування життя позичальника № -С, укладеного 15.03.2021 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 та стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 30 368, 85 грн.;

- визнати договір страхування життя за програмою «ТАС «Підтримка» № -ЛО, укладений 15.03.2021 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 , недійсним;

- застосувати наслідки недійсності договору страхування життя за програмою «ТАС «Підтримка» № -ЛО, укладеного 15.03.2021 між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та ОСОБА_1 та стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1 200 грн.,

- стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на користь ОСОБА_1 , у відшкодування завданих йому внаслідок застосування обману під час укладення кредитного договору № від 15.03.2021 збитків у подвійному розмірі, грошову суму 115 640,14 грн. та 50 000 грн. у відшкодування завданої обманом моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час укладення кредитного договору від 15.03.2021 № йому як позичальнику був наданий паспорт кредиту, в якому містилась інформація щодо відсутності додаткових та супутніх послуг третіх осіб, необхідних для укладання договору кредиту. Разом із тим, при безпосередньому укладанні кредитного договору до нього було внесено ще кілька супутніх послуг, від яких він не мав права відмовитись, чим було порушено право позивача на свободу договору, передбачене ст. 627 ЦК України. Крім того, відповідач ввів позивача в оману, вказавши в паспорті кредиту інформацію щодо відсутності додаткових та супутніх послуг, які однак були включені до кредитного договору в подальшому. Такими діями кредитодавцем порушено вимоги ч. 4 ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування», яка забороняє пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання супровідних послуг із конкретною третьою особою.

Крім того, позивач зазначає, що такими діями кредитодавець фактично вчинив дії, передбачені ст. 230 ЦК України, а саме ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки в паспорті кредиту вказано на відсутність необхідності придбання додаткових послуг для отримання кредиту.

Позивач зазначає, що все ж таки підписав оспорюваний кредитний договір під впливом тяжкої обставини, а саме необхідності погашення заборгованості за попереднім кредитним договором від 08.04.2020 у розмірі 214 979,41 грн, несплата якої могла коштувати штрафів, пені, неустойки, а тому позивач знаходився в залежності від кредитодавця. Таким чином, існує ще одна підстава для визнання оспорюваних договорів недійсними, а саме передбачена ст.. 233 ЦК України укладення правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Також позивач зазначає, що він не підписував Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», на які міститься посилання у п. 2.1. Кредитного договору, а тому позивач не визнає ці умови, а тому неможна вважати договір укладеним у письмовій формі, оскільки ці Умови не містять підпису позивача. Таким чином, договір є нікчемним, оскільки не додержана письмова форма правочину.

Кредитний договір від 08.04.2020 № та супутні до нього договори укладені із аналогічними порушеннями, а тому також існують підстави для визнання їх недійсними та застосування наслідків недійсності.

Викладені порушення прав позивача призвели до душевних страждань, що у подальшому призвело до додаткових витрат на відновлення становища, додаткових зусиль щодо нормалізації життя. У позивача погіршилось самопочуття, що призвело до запалення суглобів на нервовому ґрунті. Позивач оцінив завдану порушенням його прав моральну шкоду у 50000 грн.

Відповідач АТ «Таскомбанк» подав відзив на позов, в якому зазначив, що вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено кредитні договори від 08.04.2020 та від 15.03.2021, а також низку договорів страхування, договір із ТОВ «Мегого» та оплата за електронний ключ. Разом із тим, твердження позивача про те, що вказані договори були йому нав`язані як обов`язкові умови надання кредиту, є безпідставними, оскільки кредитними договорами таких умов не передбачено. Статтею 629 ЦК України закріплено принцип обов`язковості договору. При цьому позивачем не доведено наявності обставин для визнання договорів недійсними.

Представником відповідача АТ «СК «ТАС» подано відзив на позов, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність. При укладанні кредитного договору було зазначено, що супутніх та додаткових послуг до нього немає, а тому оспорювані договори страхування та інші такими вважатись не можуть. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин для визнання договорів недійсними. При цьому, позивач, вважаючи що його права порушено, не скористався передбаченим договором правом на відмову від договору протягом 14 днів з дня його укладання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, суд встановив наступне.

15.03.2021 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладений кредитний договір № , за умовами якого позивачу наданий кредит у розмірі 248 336,26 грн. строком на 48 місяців.

Згідно п. 1.4 вказаного договору підписавши цей договір позичальник доручає кредитодавцю виплатити/сплатити, за рахунок отриманого кредиту, такі суми грошових коштів за наступними реквізитами:

1. Отримувач ТОВ «ФК «ЦФР» - сума 214 979,41 грн., призначення платежу погашення поточної заборгованості за моїм діючим кредитним договором № від 08.04.2020;

2. Отримувач ТОВ «Мегого» - сума 1 188 грн., призначення платежу Оплата за пакет послуг «Кіно і ТБ. Оптимальна» на 12 місяців за рахунок кредиту № від 15.03.2021;

3. Отримувач ПАТ «Страхова компанія «ТАС»» - сума 30 368,85 грн., призначення платежу оплата страхового платежу за договором страхування № -С від 15.03.2021;

4. Отримувач ПАТ «Страхова компанія «ТАС»» - сума 1 200 грн., призначення платежу оплата страхового платежу за договором страхування № -ЛО від 15.03.2021;

5. Отримувач ТОВ «ЦФР» - сума 600 грн., призначення платежу Оплата за електронний ключ доступу до додатку «SUPPORT.UA», SU від 15/03/2021.

Позивач стверджує, що лише сума тіла кредиту 214 979,41 грн. була необхідна для погашення поточної заборгованості за діючим на той час кредитним договором № від 08.04.2020. Всі інші супровідні послуги нав`язані штучно і шляхом введення позивача в оману.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічний обов`язок закріплено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

При цьому, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 383/2010).

Виходячи з викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивач зобов`язаний довести належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання укладених договорі недійсними, на які він посилається в своєму позові, а саме укладення договорів під впливом обману; їх укладення під впливом тяжкої обставини, а також нав`язування додаткових та супутніх послуг.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману, а саме повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

(Постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19).

Разом із тим, позивачем не надано доказів введення його в оману кредитодавцем щодо істотних умов договору. Призначення наданого кредиту, а саме на які цілі мають бути перераховані кредитні кошти, було зазначено в самому договорі, а тому ці обставини були відомі позивачу в момент підписання договору.

Той факт, що в паспорті кредиту зазначено про відсутність необхідності придбавати додаткові та супутні послуги, а в подальшому кредит надано з призначенням, у тому числі, сплати за договорами із третіми особами, не може вважатись обманом, оскільки позивачем не доведено того факту, що договори, оплата за якими була включена до призначення наданого кредиту, є супутніми та додатковими послугами у розумінні ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд також вважає необґрунтованим посилання позивача на порушення ч. 4 ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання супровідних послуг із конкретною третьою особою, оскільки позивачем не надано доказів того, що укладення кредитного договору пов`язувалось кредитодавцем із попереднім укладенням оспорюваних договорів страхування тощо.

Також суд відхиляє доводи позивача про те, що оспорювані ним договори укладені під впливом тяжкої обставини, виходячи з наступного.

Так, позивач в позові зазначає, що тяжка обставина полягає в необхідності погашення заборгованості тому ж кредитору за попереднім кредитним договором від 08.04.2020 р. під загрозою застосування низки штрафних санкцій, що призвело до укладення ним кредитного договору.

Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 ЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Разом із тим, позивачем не надано доказів наявності обставин, які б можна було віднести до тяжких у розумінні ст. 233 ЦК України.

Необхідність погашення заборгованості за попереднім кредитним договором та загроза застосування штрафних санкцій за невиконання зобов`язань до таких обставин, на переконання суду, не відноситься.

Суд відхиляє доводи позивача про нікчемність кредитного договору в зв`язку з недодержанням письмової форми правочину через відсутність підпису Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», виходячи з наступного.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

При цьому, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.. 1055 ЦК України).

Суд зазначає, що кредитний договір від 15.03.2021 № , паспорт кредиту, копії яких містяться в матеріалах справи, підписані позивачем, а факт оскарження позивачем певних умов договору не може прийматись судом як обставина, що свідчить про не надання договору форми, яка вимагається законом.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд зазначає, що оспорюваний кредитний договір, а також інші договори, на оплата за виконання яких була в тому числі включена до призначення кредиту, були укладені позивачем добровільно, підписані ним, та виконувались до звернення його до суду, про що свідчать квитанції № 15059434 та № 15059779 від 22.02.2022, згідно яких позивач сплатив 95 000 грн та 18 000 грн в погашення заборгованості за кредитним договором № від 15.03.2021.

Водночас, на момент підписання та протягом кількох років після підписання договорів, після їх часткового виконання, позивач не ставив питання про їх нікчемність, недійсність тощо, а тому суд розцінює даний позов саме як прояв суперечливої поведінки з боку позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними договорів від 15.03.2021 (кредитного, договорів страхування, послуг телебачення та електронного ключа) є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Кредитний договір від 08.04.2020 року № із відповідними договорами страхування оскаржуються позивачем з тих самих підстав, що і договори від 15.03.2021, та вказаним доводам позивача суд надає аналогічну правову оцінку.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», Акціонерного товариства «Таскомбанк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегого» про захист прав споживачів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду до або через Люботинський міський суд Харківської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень», , адреса: м. Київ, вул. Сім`ї Прахових, 50 б.

Відповідач: Акціонерне товариство «Таскомбанк», , адреса: м. Київ, вул. С. Петлюри, 30.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС», , адреса: м. Київ, пр-т. Перемоги,65.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», код ЄДРПОУ 3015243, адреса: м. Київ, пр-т. Перемоги,65.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Мегого», , адреса: м. Київ, вул. Рибальська, 22.

Суддя О.В. Зінченко

Повний текст рішення виготовлений 23.06.2023.