Справа 569/2270/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), в якому просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ним та відповідачем по 1/2 ідеальній частці у вказаній квартирі, в порядку поділу спільно набутого (придбаного) майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та припинивши одноособове право власності відповідача на це майно.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 06 листопада 1996 року. Під час шлюбу у них народились дві дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 1998 року народження. Згідно рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 грудня 2021 року в справі № 562/3119/21, шлюб між ними розірвано. Однак, майно яке було спільно нажите під час перебування у шлюбі, не поділено. Добровільного поділу майна між ним та відповідачем досягнуто не було.

Вказує, що проживаючи однією сім`єю він та відповідач мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти ними було набуто (придбано) спільне майно. За час шлюбу вони збудували для сім`ї квартиру АДРЕСА_1 , а також ними спільно, за рахунок сімейного бюджету, було зроблено ремонт в цій квартирі, та в іншій квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачу.

В момент розлучення та після винесення рішення суду про розірвання шлюбу відповідач мала намір укласти договір дарування нажитого ними спільного майна та обдарити спільних дітей, на що він був згідний, тим самим мало б вирішитися питання поділу даного спільно набутого майна. Однак, з невідомих йому причин, відповідач склала тільки заповіт від 15 лютого 2022 року, з чим він не згідний, оскільки, як відомо, заповіт не надає права власності на майно, що в ньому зазначене.

Таким чином, оскільки мирно розділити спільно нажите майно відповідач відмовляється, він змушений звернутися до суду.

17 березня 2023 року представник відповідача ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову.

У відзиві вказала, що дійсно сторони перебували у шлюбі з 06 листопада 1996 року по 08 грудня 2021 року. В шлюбі в них народилось двоє дітей - дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 1988 року народження.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 придбала на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору №23-А від 04 жовтня 2010 року вартість придбаної квартири становила 226 563 грн. 50 коп. Таких коштів в ОСОБА_7 на той момент не було, тому вона змушена була звертатися в БФ «Щит Рівненщини», який надавав матеріальну допомогу співробітникам УСБУ на придбання житла. Заява ОСОБА_4 була задоволена і БФ «Щит Рівненщини» виділив 111 465 грн. на придбання житла по АДРЕСА_3 . 12 листопада 2010 року ОСОБА_4 уклала кредитний договір №RО.138/2010-КI, згідно умов якого ПАТ «ВТБ Банк» надало у позику 100 000 грн. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору ОСОБА_4 уклала з ПАТ «ВТБ Банк» іпотечний договір №RО.138/2010-ДІ, в межах якого передала в іпотеку належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Таким чином, спірна квартира була придбана за наступні кошти: 111 465 грн. 10 коп. сплачено за рахунок матеріальної допомоги, яка була виділена Благодійним фондом «Щит Рівненщини» саме для ОСОБА_4 , як співробітника УСБУ в Рівненській області, цільове призначення матеріальної допомоги на будівництво двокімнатної квартири по АДРЕСА_3 ; 100 000 грн. сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих у ПАТ «ВТБ-Банк»; 15 098 грн. 40 коп. сплачено за рахунок коштів, отриманих в дарунок від матері ОСОБА_8 .

ОСОБА_1 ніякої фінансової участі в придбанні спірної квартири не брав. Таким чином, спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, хоча і придбана під час шлюбу з позивачем, але фактично за особисті кошти ОСОБА_4 .

Також вказує, що не відповідає дійсним обставинам справи твердження позивача про те, що відповідач неодноразово погрожувала виселити зі спірної квартири дочку ОСОБА_6 з півторарічною дитиною, оскільки після того, як шлюб між сторонами розпався, відповідач добровільно залишила все наявне в неї майно дочкам. Спірну квартиру вона залишила дочці ОСОБА_5 , а іншу квартиру, яка розташована в АДРЕСА_4 залишила дочці ОСОБА_6 . Відповідач взагалі не забрала жодного майна, яке було набуте під час шлюбу, а все залишила для дочок. Ніяких перешкод в користуванні спільним майном позивачу вона не чинить і не чинила, оскільки все майно залишила і проживає в іншому місці. ОСОБА_4 і не заперечує того факту, що вона вирішила свої квартири віддати дочкам. Саме тому вона і склала заповіт на їх користь.

17 березня 2023 року відповідач ОСОБА_4 , діючи через представника ОСОБА_3 , заявила зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов відповідач мотивувала аналогічними обставинами, наведеними нею у відзиві на первісну позовну заяву, зокрема, що спірна квартира була придбана нею за позичені кошти та кошти, отримані нею як матеріальна допомога, а відтак спірне нерухоме майно є її особистою приватною власністю.

07 квітня 2023 року представник позивача ОСОБА_2 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив у задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки у зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_1 ніякої фінансової участі у придбанні спірної квартири не приймав, однак це не відповідає дійсності, оскільки перебуваючи у шлюбі у них був спільний бюджет, жодних особистих коштів не було, вони вели спільне господарство, і спірну квартиру було придбано з сімейного бюджету. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Спірне нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу і за кошти, які отримані за договором позики, які використано в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними у рівних частинах.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали з мотивів у ньому наведених, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав наведених у відзиві на зустрічний позов. Позивач також вказав, що на придбання житла їм з відповідачем не вистачало орієнтовно 100 000 грн. і потрібно було взяти ці кошти в кредит. Йому відмовили у наданні кредиту, оскільки нерухоме майно, під яке брався кредит, ще не було здано в експлуатацію, тому потрібно було інше заставне майно, якого він у власності не мав, натомість відповідачу на праві особистої приватної власності належала квартира в м. Здолбунів, під заставу якої вона і взяла кредит. Кредит він особисто виплачував. Він отримував заробітну плату, а також в нього був транспортний засіб, який він продав і за ці гроші погасив кредит.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 просила задовольнити зустрічний позов, а у первісному відмовити, з мотивів наведених у зустрічному позові та відзиві на первісний позов.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Крім того, представники сторін заявляли клопотання про виклик та допит свідків, які ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року задоволені.

Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, з 06 листопада 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 грудня 2021 року в справі №562/3119/21, яке набрало законної сили 11 січня 2022 року.

Під час перебування у шлюбі у них народилися дві дочки: ОСОБА_9 , 1998 року народження; ОСОБА_10 , 1998 року народження.

04 жовтня 2010 року між ТзОВ «Альянс Престиж Буд» та ОСОБА_4 укладено Договір комісії №23-А на купівлю нерухомого індивідуально визначеного майна.

Зокрема, як слідує зі звіту комісіонера за Договором комісії №23-А від 04 жовтня 2010 року, датованого 18 грудня 2012 року, у відповідності до п. 1 Договору комісії № 23-А від 04 жовтня 2010 року ТзОВ «Альянс Престиж Буд», як «Комісіонером», за дорученням «Комітента» ОСОБА_4 , було організовано та збудовано об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_5 ). Загальна сума Договору комісії № 23-А від 04 жовтня 2010 року склала 202 422,40 грн.

Згідно Акта прийому-передачі квартири згідно Договору №23-А від 04 жовтня 2010 року «Комісіонер» ТзОВ «Альянс Престиж Буд», з одної сторони, передає, а «Комітент» ОСОБА_4 , з другої сторони приймає квартиру АДРЕСА_6 ).

Як слідує з листа №35 від 19 лютого 2013 року ТзОВ «Альянс Престиж Буд» до ОСОБА_4 згідно даних БТІ м. Рівне фактична загальна площа нерухомості (квартира АДРЕСА_7 ), на яку вона набуває право власності, складає 70,1 кв.м. Відповідно до умов договору №23-А від 04 жовтня 2010 року остаточна вартість нерухомості, розрахована виходячи із фактичної площі згідно ціни квадратного метра, склала 226 563,20 грн. Станом на 18 лютого 2013 року ОСОБА_4 сплачено кошти у сумі 223 465,10 грн., а тому необхідно провести доплату вартості нерухомості у сумі 3 098,10 грн.

Згідно довідки №21 від 02 квітня 2013 року, яка видана ОСОБА_4 . Приватним виробничим підприємством-фірмою «Аванті», розрахунки по Договору №23-А від 04 жовтня 2010 року за квартиру АДРЕСА_1 , проведені в повному обсязі.

Так, 28 грудня 2010 року ОСОБА_4 на користь ТзОВ «Альянс Престиж Буд» частково проведено оплату за об`єкт нерухомості згідно договору №23-А від 04 жовтня 2010 року в сумі 25 605 грн. 00 коп., 04 квітня 2011 року - 32 718 грн. 00 коп., 03 червня 2011 року - 17 070 грн. 00 коп., 23 вересня 2011 року - 16 207 грн. 00 коп., 20 жовтня 2011 року - 19 865 грн. 10 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № від 28 грудня 2010 року, № від 04 квітня 2011 року, № від 03 червня 2011 року, № від 23 вересня 2011 року, № від 20 жовтня 2011 року.

Також з метою оплати квартири, 12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, укладено Іпотечний договір №RО.138/2010-ДІ, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а іпотекодержатель прийняв його в іпотеку на умовах, визначених у цьому Договорі. Іпотекою за цим Договором забезпечувалося виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникали з Кредитного договору №RО.138/2010-КІ від 12 листопада 2010 року, а також договорів про внесення змін (доповнень) до нього, додатків до нього, що є невід`ємними його частинами, якщо такі будуть укладені між сторонами, в тому числі щодо строку виконання зобов`язань, суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені та штрафів, а також інших обов`язкових платежів, щодо: вчасного та у повному обсязі повернення кредиту в сумі 100 000,00 грн. на умовах, визначених Кредитним договором, з граничним терміном повернення 10 листопада 2017 року; сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені та штрафів у порядку та розмірі, встановленому Кредитним договором; відшкодування збитків, іншої заборгованості за Кредитним договором.

06 червня 2013 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 06 червня 2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №4519771 від 06 червня 2013 року.

15 лютого 2022 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла дочці ОСОБА_11 , належну їй квартиру АДРЕСА_2 , заповіла дочці ОСОБА_9 .

Окрім того, з відповіді Управління Служби безпеки України в Рівненській області від 03 травня 2023 року №15/4740/с-12/12 на адвокатський запит від 01 травня 2023 року №С-12, вбачається, що відповідно до книги реєстрації заяв співробітників про взяття на квартирний облік в УСБУ в Рівненській області, ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік співробітників Управління, що потребують покращення житлових умов (протокол житлово-побутової комісії Управління від 20 лютого 2009 року № 1). ОСОБА_1 був знятий з квартирного обліку співробітників Управління, як такий, що забезпечений по нормі (протокол житлово-побутової комісії Управління від 28 листопада 2013 року № 7), оскільки брав дольову участь у будівництві житлового будинку в АДРЕСА_3 (будівельна адреса АДРЕСА_9 ). До відповіді додано витяг з протоколу №7 спільного засідання керівництва та житлово-побутової комісії Управління СБ України в Рівненській області від 22 листопада 2013 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , який був співробітником сторін по справі, суду показав, що стояв на квартирній черзі разом з ОСОБА_1 , з метою отримати квартиру в будинку по АДРЕСА_3 . Благодійний фонд УСБУ їм допомагав у придбанні цього житла, 50 % оплачував фонд, а 50 % вони мали внесли власних коштів. Оскільки у ОСОБА_1 таких коштів не було, то йому потрібно було взяти кредит. Кредит надавався тільки під заставу іншого нерухомого майна, так як нерухоме майно, під яке брався кредит, ще не було здано в експлуатацію. В ОСОБА_1 не було майна для застави, а тому кредит взяла ОСОБА_4 та заставила свою власну квартиру.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , який був співробітником сторін по справі, суду показав, що стояв на квартирній черзі разом з ОСОБА_14 . В той час було прийнято рішення взяти 25 квартир для забезпечення житлом працівників УСБУ, половину коштів на які мало оплатити УСБУ, а половину вони самі. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що в нього не було таких коштів, тому їхня сім`я взяла кредит, а саме ОСОБА_4 , оскільки їй на праві власності належало нерухоме майно, яке можна було заставити, в той час як в ОСОБА_1 такого майна не було. Квартира була придбана в інтересах сім`ї.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_4 , суду показала, що всіма питаннями по придбанню спірної квартири займалася вона та ОСОБА_4 . Квартира придбавалася для спільних дітей подружжя ОСОБА_14 . При цьому, оскільки в ОСОБА_1 була мала заробітна плата, то вони взяли кредит для придбання цієї квартири, відповідальна за який була ОСОБА_4 . Кредит сплачувала вона і сплатила його за 3,5 роки, хоч строк кредитування був на 7 років. Кошти на сплату кредиту давала їй ОСОБА_4 зі своєї заробітної плати в УСБУ, а коли в неї не було грошей, то вона сплачувала особисті кошти. Кошти, які були подаровані ОСОБА_4 , юридично як дарунок вона не оформляла.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8 набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частці вищезазначеної квартири.

При цьому, з урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Однак ОСОБА_4 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на квартиру.

Так, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної

і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

ОСОБА_4 не довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти.

Так, сторони визнають і це підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира була частково придбана на кредитні кошти, отримані за Кредитним договором №RО.138/2010-КІ від 12 листопада 2010 року, тобто за кредитні кошти, які використані в інтересах та для потреб сім`ї на придбання житла, і які повернуті кредитору під час перебування їх у шлюбі, отже фактично квартира придбана за спільні кошти подружжя. Відповідачем не доведено факту погашення кредиту за власні кошти, що є її процесуальним обов`язком.

Посилання ОСОБА_4 на те, що квартира була придбана частково на кошти отримані нею від БФ «Щит Рівненщини» в сумі 111 465 грн., який надавав матеріальну допомогу співробітникам УСБУ на придбання життя, а відтак вони є її особистою приватної власністю, на увагу не заслуговують, оскільки жодних доказів надання такої допомоги відповідачем не подано. Натомість суд зауважує, що в судовому засіданні свідки показали, що дійсно діяв Благодійний фонд, який надавав 50 % коштів для придбання житла для співробітників Управління Служби безпеки України в Рівненській області, які потребували покращення житлових умов. При цьому судом встановлено, що і відповідач, і позивач були співробітниками Управління Служби безпеки України в Рівненській області. З 20 лютого 2009 року позивач був зарахований на квартирний облік співробітників Управління Служби безпеки України в Рівненській області, що потребують покращення житлових умов, а 28 листопада 2013 року був знятий з квартирного обліку співробітників Управління, як такий, що забезпечений по нормі, оскільки брав дольову участь у будівництві житлового будинку в АДРЕСА_3 . Відтак не можна вважати, що ці кошти були надані, якщо були надані, особисто ОСОБА_4 , за її особисті заслуги, а відповідно є її особистою приватною власністю.

Посилання ОСОБА_4 на те, що квартира була придбана частково на кошти отримані нею в дарунок від її матері ОСОБА_8 , які є її особистою приватною власністю, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а показання свідка ОСОБА_8 таким доказом не є. При цьому суд звертає увагу на те, що факт передачі коштів або іншого майна родичем одного із членів сім`ї на купівлю або будівництво спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя.

Оскільки відповідач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та не надала доказів, які б підтверджували купівлю квартири за її особисті кошти, зокрема повернення кредитних коштів, за які була придбана квартира, за рахунок особистих коштів, чи подарованих її матір`ю коштів, тому суд позов ОСОБА_1 задовольняє, визнає квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін, здійснює поділ квартири між сторонами шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/2 ідеальній частці квартири з припиненням права спільної сумісної власності на цю частку квартири, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовляє.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як таку, що набута в період шлюбу.

Здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/2 ідеальній частці квартири з припиненням права спільної сумісної власності на цю частку квартири.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 28 червня 2023 року.

Суддя О.О. Першко