Справа № 539/2815/23
Провадження № 2/539/689/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м.Лубни

Суддя Лубенського міськрайонного суду Полтавської області Просіна Я.В., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Лубенської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

До суду надійшла вказана позовна заява про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач добросовісно заволодів майном і тривалий час продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватись ним. Тому позивач звернувся до суду з метою визнання права власності за позивачем за набувальною давністю.

Дослідивши зміст поданої позовної заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України та має недоліки, що перешкоджають вирішенню питання про відкриття провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Позивачем пред`явлений позов до двох відповідачів, однак не зазначений зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником (Постанова Верховного суду від 19.09.2018 р., по справі N 296/6949/17).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 27.09.2018 р., по справі N 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 р., по справі N 683/2047/16-ц.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна та, окрім цього, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 по справі N 910/17274/17).

Разом з тим, позовна заява не містить посилання про те, що спірне нерухоме майно не має титульного власника, навіть наявність в матеріалах справи витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, про відсутність права власності, на спірне майно, довідки КП «Лубенське МБТІ» про те, що право власності на спірне нерухоме майно не зареєстроване, ще не свідчать про відсутність взагалі власника, оскільки позивач посилається в позові на те що після укладення договору купівлі-продажу від 08.10.2010 року у його користування та володіння перейшло спірне нерухоме майно.

Таким чином позивачу слід надати докази у підтвердження свої вимог про те, що спірне майно не має саме власника і позивачу не було відомо про такі обставини.

Зазначені обставини мають істотне значення для вирішення судом даного спору.

Отже, в позовній заяві не чітко викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не зазначені докази, які б підтверджували відповідні обставини та відповідно не долучені такі до позовної заяви.

Крім того, в позовній заяві не зазначено з огляду на приписи ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, як, яким чином і коли відповідачі порушили, не визнали чи оспорили права позивача; немає достатніх правових обґрунтувань існування правовідносин набувальної давності, передбачених ст. 344 ЦК України, оскільки позивачем було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2010 року будівельні матеріали, які будуть отримані після демонтажу будівель корівника, що знаходиться в с. Окіп Лубенського району Полтавської області, тобто придбання будівельних матеріалів (після їх демонтажу), не є підставою для набуття права власності на нерухомий об`єкт, для будівництва якого були використані ці будівельні матеріали та матеріали справи не містять посилань на докази, що реконструкція нерухомого майна позивачем здійснювалася із дотриманням встановленої законодавством процедури.

Зазначені обставини мають істотне значення для вирішення судом питання щодо наявності спору за даним позовом.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Однак, позивачем не надано суду доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, а отже немає можливості встановити наявність спору між сторонами щодо визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Дотримання вимог ст. 175 ЦПК України при пред`явленні заяви в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки заяви і долучених до неї матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Також слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях "Голдер проти Великої Британії" від 21.02.75 року, "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.92 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Отже, оскільки позовна заява не відповідає вимогам, встановленим статтею 175,177 ЦПК України, її слід залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. 175, 176, 177,185, ЦПК України, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лубенської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухому майно за набувальною давністю - залишити без руху, надавши позивачам строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - десять днів з дня отримання даної ухвали.

Попередити позивача, що в разі не виправлення зазначених в ухвалі недоліків протягом наданого часу заява буде визнана неподаною і повернута.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Я.В. Просіна