Справа № 206/5963/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Кудрявцевої Т.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2021 року звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з вищевказаною позовною заявою, яку уточнив 28 жовтня та 08 листопада 2022 року із залученням співвідповідачем Державну казначейську службу України, на предмет стягнення моральної шкоди з держави України в особі її органу у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, яке є окремою юридичною особою, що спричинена позивачеві внаслідок незаконної бездіяльності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, що виразилась у невідображенні заробітної плати позивача, який з 07 жовтня 2008 року по 16 лютого 2021 року працював в Самарському районному суді м. Дніпропетровська, та несплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за останні три місяці до звільнення позивача з роботи 16 лютого 2021 року, що призвело до неможливості отримувати протягом 10 місяців в повному обсязі соціальні виплати по безробіттю у період з 17 лютого 2021 року по листопад 2021 року, оскільки саме у листопаді позивач був знятий з обліку по безробіттю у центрі зайнятості. Позивач вважає, що саме через бездіяльність відповідача, яка встановлена постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року, він був позбавлений отримувати повноцінний розмір соціальної допомоги по безробіттю за вказаний період, що призвело до моральних втрат, які виразились у нервових ситуаціях у житті позивача, додавання зусиль для організації свого життя, обстоювання своїх прав в судових інстанціях, неможливості придбати повноцінне харчування, одяг, сплачувати повноцінно комунальні послуги тощо, що позивач вважає моральними збитками, які він оцінює у 50 000,00 грн., що і просив стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.04.2022 року, дана цивільна справа передана для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2022 року дана цивільна справи передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою судді від 03 травня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень.

15.07.2022 року, на вимогу ст.178 ЦПК України, відповідач ТУ ДСА України в Дніпропетровській області подало до суду Відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначило, що відповідачем своєчасно та у встановлений законом строк подані до ГУ ДПС у Дніпропетровській області Податковий розрахунок сум доходу, нарахований на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за IV квартал 2020 року і І квартал 2021 року засобами електронного зв`язку в електронній формі, однак Податковий розрахунок за IV квартал 2020 року оброблений та прийнятий ГУ ДРС у Дніпропетровській області тільки 15 червня 2021 року, що підтверджує також і квитанція №1 від 15 червня 2021 року, а позивачеві за період з 01 грудня 2020 року по 16 лютого 2-21 року нарахована та виплачена заробітна плата у розмірі 32033,37 грн., та нараховано і сплачено єдиний соціальний внесок 22 % у розмірі 7047,34 грн. до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, з чого відповідач вважає, що ним було дотримано вимог Закону та посилається на відсутність підстав вважати, що відповідач здійснював заходи, направлені на порушення прав та законних інтересів позивача, а, відтак, і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої не відповідає розумності та справедливості, а настання негативних наслідків позивачем не доведено.

Разом з цим даний відповідач зазначив, що, встановлюючи бездіяльність відповідача протиправною, Третій апеляційний адміністративний суд зобов`язав відповідача нарахувати на суму виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 грудня 2020 року по 16 лютого 2021 року включно єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити його на відповідний рахунок ДФС за місцем обліку та подати звітність у зв`язку з нарахування єдиного внеску за вказаний період, чим повністю відновив порушені права позивача, однак всіх складових цивільно-правової відповідальності через заподіяння моральної шкоди цим судом не встановлювалось, з чого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач Казначейська служба України, відповідно до вимог ст. 272 ЦПК України, є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак, на виконання вимог ст.178 ЦПК України, свого відзиву на позов суду не подавав та в силу ч.8 ст.178 ЦПК України суд розглядає справи за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши зібрані докази, суд дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із частковим задоволенням позовних вимог позивача, виходячи з встановлених судовим розглядом наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 07 жовтня 2008 року працював в Самарському районному суді м. Дніпропетровську та звільнений 16 лютого 2021 року за угодою сторін, що узгоджується з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненою на його ім`я 07 жовтня 2008 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суд від 05 серпня 2021 року, якою ухвально нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування на суму виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 грудня 2020 року по 16 лютого 2021 року (включно), зазначену в системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області () нарахувати на суму виплаченої ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заробітної плати за період з 01 грудня 2020 року по 16 лютого 2021 року (включно), зазначену в системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити його на відповідний рахунок Державної фіскальної служби за місцем обліку; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області подати до Соборної ДПІ ГУ ДПС в Дніпропетровській області звітність у зв`язку з нарахуванням єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2020 року по 16 лютого 2021 року (включно).

В зазначеному судовому провадженні встановлені обставини та факти, які, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, є преюдиційними для розгляду цієї цивільної справи, які відповідачем, на вимогу ч.5 ст.82 ЦПК України, не спростовані жодним письмовим доказом.

Так, судом встановлено, що 17 лютого 2021 року позивач звернувся до центру зайнятості та встав на облік, після чого йому було призначено виплату соціальної допомоги по безробіттю. В центрі зайнятості позивача повідомили, що його заробітна плата не відображена та єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за останні три місяці не сплачено, тому позивачу було встановлений мінімальний платіж соціальної допомоги по безробіттю. За інформацією ГУ ДПС у Дніпропетровській області судом встановлено, що станом на 21 вересня 2021 року ТУ ДСА України в Дніпропетровській області не подала податковий розрахунок доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб і сум утриманих з них єдиного внеску за 1 квартал 2021 року та інформацію Державного центру зайнятості, а з копії довідки ОК-5 від 21 квітня 2021 року, виданої Пенсійним фондом України, починаючи з грудня 2020 року по лютий 2021 року включно, встановлено, що ТУ ДСА в Дніпропетровській області не надано звітність та відсутні дані в Пенсійному Фонді України про заробітну плату позивача за січень-лютий 2021 року, та відповідач не сплачував єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача.

Податковий розрахунок за IV квартал 2020 року оброблений та прийнятий Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області тільки 15 червня 2021 року, а податковий розрахунок за 1 квартал 2021 року станом на 19 липня 2021 року не оброблений та не прийнятий належним чином Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Проте, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також нарахованого єдиного внеску за IV квартал 2020 року (граничний термін подання якого 09 лютого 2021 року) подано до контролюючого органу лише 15 червня 2021 року в порушення вимог ст. 49 п.49.18 ПК України.

За інформацією ГУ ДПС у Дніпропетровській області, що надана на запит позивача, ТУ ДСА України в Дніпропетровській області перебуває на податковому обліку в Соборній ДПІ ГУ ДПС в Дніпропетровській області, і станом на 21 вересня 2021 року не подавала податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також нарахованого єдиного внеску за I квартал 2021 року до Соборної ДПІ ГУ ДПС в Дніпропетровській області.

Тобто, на час звернення позивача до суду з позовом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також нарахованого єдиного внеску за IV квартал 2020 року відповідач до контролюючого органу не подав, а такий же податковий розрахунок за I квартал 2021 не подано і після прийняття судом рішення у даній справі.

Про бездіяльність відповідача свідчить і інформація Дніпровського міського центру зайнятості, відповідно до якої при розрахунку середньої заробітної для розрахунку допомоги по безробіттю виявлено невідповідність даних про ДРЗДСЄ Є/ДРС та трудової книжки, а саме згідно трудової книжки ОСОБА_1 прийнятий 07 жовтня 2008 року, звільнений 16 лютого 2021 року за даними ПФУ відсутні дані за січень - лютий 2021 року, що не дає можливості розрахувати страховий стаж, середню зарплату та виплачувати допомогу в повному обсязі. За даними ЄДРС звільнення відсутнє. Центр зайнятості подав запит до ТУ ДСА України в Дніпропетровській області з проханням подати звіти за ОСОБА_1 до ДПСУ та ЄДРС відповідно записам трудової книжки, а для розрахунку страхового стажу та допомоги по безробіттю надати довідку про заробітну плату за період з лютого 2020 року по січень 2021 року із зазначенням періоду сплати страхових внесків.

Наведене вище свідчить про допущення відповідачем ТУ ДСА України в Дніпропетровській області бездіяльності, що призвела до порушення прав позивача на соціальний захист, гарантованих Конституцією України.

Отже, зазначене вище спростовує викладені обставини відповідачем у його відзиві на цю позовну заяву та підтверджує встановлення судовим рішенням порушення даним відповідачем як норм Податкового кодексу України, так і майнових прав позивача на розрахунок та отримання повного розміру соціальної допомоги по безробіттю, що знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку.

Відповідно до Положення про територіальні управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, затвердженого головою ДСА України 25.09.2015 року, основним завданням ТУ ДСА України в Дніпропетровській області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Дніпропетровської області та фінансове забезпечення, зокрема, здійснення видатків державного бюджету на виплату заробітної плати. У ст. 3 Конституції України закріплено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. У випадках прийняття незаконних рішень, незаконних дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, кожній особі надається право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди. Юридична відповідальність органів влади є одним з основних способів реалізації конституційних засад, які передбачають, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Виходячи з цього, кожен громадянин має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю вказаних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні повноважень. Ця відповідальність і відшкодування визначаються ЦК України та рядом спеціальних законів. Однією з ознак правової держави є взаємна відповідальність особи і держави. Механізмом такої відповідальності є право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Це право закріплене у ч. 4 ст. 32 та у ст. 56 Конституції України. Процедура відшкодування такої шкоди деталізована в главі 82 ЦК України, що присвячена підставам та порядку відшкодування заподіяної шкоди, зокрема у ст.ст. 1172-1176.

Відповідно до норм ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, матеріальна шкода відшкодовується незалежно від вини органів влади. Моральна ж шкода відшкодовується, навпаки, за наявності вини органу влади, окрім деяких виключень (якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, інших випадках, встановлених законом).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд враховує характер спірних правовідносин, які випливають, зокрема, з порушення відповідачем трудового законодавства під час здійснення позивачем своїх трудових обов`язків в суді.

Так, ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівникові, а, оскільки, у відповідності до Положення про територіальні управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, затвердженого головою ДСА України 25 вересня 2015 року, ТУ ДСА України в Дніпропетровській області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності, зокрема, місцевих загальних судів Дніпропетровської області, до якої входить і Самарський районний суд м. Дніпропетровська, в якому працював позивач та де отримував заробітну платню, очікуючи сплати відповідачем у своєчасний та належний спосіб, передбачений діючим законодавством України, всіх податків та внесків за для здійснення працівниками і в подальшому своїх трудових прав, як то, отримання в період безробіття повного розміру соціальної допомоги від держави через відповідний центр зайнятості, суд приходить до висновку, враховуючи встановлене судовим рішенням порушення майнових прав позивача відповідачем, що такою бездіяльністю відповідача позивачеві нанесена і моральна шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З огляду на встановлені судом обставини, що узгоджується з наданими позивачем письмовими доказами, суд вважає доведеним порушення відповідачем ТУ ДСА України в Дніпропетровській області законних прав та майнового інтересу позивача щодо отримання в період його перебування на обліку в центрі зайнятості по безробіттю повного розміру соціальної допомоги по безробіттю з урахуванням внесених відомостей до Пенсійного фонду про його страховий стаж та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що надає іншому державному органу право розрахувати та виплатити позивачеві такий розмір цієї допомоги, який відповідає його заробітній платі, з якої такі внески сплатив відповідач до державної казни, що відповідачем здійснено не було та призвело до призначення позивачеві виплату в мінімальному розмірі соціальної допомоги та недоотримання ним грошових коштів, на які він розраховував, для здійснення витрат на свої потреби, для проживання.

З огляду на викладене, суд вбачає, що ТУ ДСА України в Дніпропетровській області не здійснило вчасно та в повному обсязі дій зі своєчасної та повної сплати внесків в казну держави, що встановлено судовим рішенням, яке є чинним, а отже, суд погоджується з доводами позивача, що саме ця бездіяльність відповідача і призвела до порушення законних прав та інтересів позивача, а відповідачем не доведено зворотнього.

Суд при цьому зазначає, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Разом з тим, суд враховує, що, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Так, розмір допомоги по безробіттю встановлений абз. 2 ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 р. № 1533-III, а на час виникнення спірних правовідносин такий розмір розраховувався, виходячи із середньої заробітної плати позивача та мав бути таким, що не перевищує 4-кратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який з 01 грудня 2020 року дорівнював 2270 грн., що становить 9080 грн. щомісяця найвищого розміру соціальної допомоги, а з 01 липня 2021 року - 2379 грн., що становить 9516 грн. щомісяця, тобто, за 10 місяців перебування на обліку у центрі зайнятості по безробіттю позивач мав отримати в загальному розмірі 72120 грн., однак, виходячи з відомостей ГУ ДПС у Дніпропетровській області, позивач отримав соціальної допомоги по безробіттю від Дніпровського міського центру зайнятості у загальному розмірі 11562,01 грн.

Отже, враховуючи встановлені обставини, вимушене виникнення необхідності позивача обстоювати свої права в судах, стрес, пов`язаний із недоотриманням коштів від держави, на які розраховував позивач та мав повноцінне право, відпрацювавши в суді тривалий час, очікуючи від держави повноцінної допомоги у вигляді соціальних виплат для існування під час безробіття, що, зазвичай, тягне за собою перебування особи у скрутному матеріальному становищі, перенесенні моральних страждань з цього приводу, та, виходячи з принципів справедливості, розумності та достатності, враховуючи характер та обсяг заподіяних йому моральних страждань, що знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням відповідачем ТУ ДСА в Дніпропетровській області позивачеві моральної шкоди, суд вважає, що достатньою компенсацією моральної шкоди буде розмір в 5 000,00 гривень, що буде співмірним та не призведе до неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача, як державного органу судової влади.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі, отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 , Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19): «Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

З огляду на наведену правову позицію суд зазначає, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Таким чином, спричинена позивачу моральна шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимим доказами довів свої позовні вимоги, які відповідають встановленим способам захисту порушеного права, передбаченим ч.2 ст.16 ЦК України, та є ефективними в розумінні ст. 5 ЦПК України, враховуючи, що судом встановлено порушення відповідачем майнових та немайнових прав позивача, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Разом з цим, суд відзначає, що у відповідності до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» позивач не є суб`єктом справляння судового збору за подання цього позову, тому, враховуючи ч.6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2481 грн., належить віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 274, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання учасником справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева