Справа № 383/4/23
Номер провадження 2/383/138/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючої судді - Адаменко І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Зербул С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу №383/4/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 вартістю 337202,94 грн. та визнати за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 вартістю 168601,47 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 01.09.2009 року. Рішенням Снігурівського районного суду шлюб розірвано. За час шлюбу вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане житло придбане відповідно до договору купівлі-продажу від 24.05.2019 року, покупцем квартири являється відповідач. Вказує, що наразі вона та спільні діти були вимушені рятуватися від війни та окупації, шукати прихистку та житла в іншому регіоні України. Так, як від 11 листопада 2022 року їхнє місто Снігурівка Миколаївської області вже є вільним від окупаційної влади, то вони бажають мати власну домівку, де в подальшому будуть проживати. Враховуючи те, що вона та їхні спільні діти, які знаходяться на її утримання, потребують стабільного власного місця проживання, вважає за необхідне претендувати на більшу частину спільної квартири, у розмірі 2/3, адже розмір аліментів, які вони одержують від відповідача, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У зв`язку з тим, що відповідач не згоден на добровільний поділ майна подружжя, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 січня 2023 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2023 року визнано явку позивача та відповідача в судове засідання обов`язковою.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2023 року задоволено клопотання позивача про слухання справи в режимі відеоконференції.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві в подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому надала згоду на заочний розгляд справи у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с.85).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від відповідача до суду не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, та не надійшло інформації про причини неявки, тому його неявка в судове засідання визнана судом без поважних причин. Відзиву на позов від відповідача також не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі ст.280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 01 вересня 2009 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 01 вересня 2020 року у справі №485/894/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 02.10.2020 року (а.с.12).

Від шлюбу народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, Серії НОМЕР_1 виданого повторно Снігурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №140 (а.с.13) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №137.

24 травня 2019 року сторони придбали квартиру за адресою АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстрували за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі продажу кватири посвідченим приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Лєбєдєвою І.М., зареєстровано в реєстрі №147 (а.с.16-19), даний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16789541/8 від 24.05.2019 року (а.с.31-33).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.05.2023 року за №333520222 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :03:000:0076, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства на території Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (а.с.83-84).

На дану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 заведено технічний паспорт Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.20-22).

Згідно довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 01.01.2023 року вартість спірного майна за адресою: АДРЕСА_2 на час розгляду справи становить 505804,41 грн. (а.с.25-27).

Відповідно Пенсійного фонду України Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу Форма ОК-7, ОСОБА_1 отримувала заробітну плату та сплачувала страхові внески в період з 2011 року по 2022 рік (а.с.62) даний факт також підтверджується довідкою від 15.05.2023 року за №КНО-08.1.4.1/591 АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», відповідно якої позивач працювала на посаді старшого кредитного фахівця секторів продажів Миколаївської області з 03.04.2017 року до 16.10.2018 року (а.с.76-77).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 274/3158/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Статтею 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст. 69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Судом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрована за відповідачем, однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаної квартири до спільної сумісної власності подружжя.

Як вже було встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, однак в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто квартира належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

В той же час, відповідно до положень ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка,за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Подібні висновки були зроблені у постановах Верховного Суду у справах № 235/4699/18 від 19.09.2019, № 297/2837/17 від 27.12.2019.

Визначаючи розмір часток сторін у спільній сумісній власності подружжя під час поділу спірного майна, суд керується таким.

Частиною другою статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною третьою статті 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аліменти (лат. alimentum - харчі, продовольство) - обов`язок утримання, у визначених законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у нашому випадку саме утримання батьками своїх дітей).

Обов`язок з утримання може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів.

Отже, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.12.2019 у справі № 308/4390/18, яку суд застосовує у даній справі.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить відступити від рівності часток подружжя, посилаючись на те, що відповідач не приймає жодної участі в утриманні дітей та розмір аліментів, які вони одержують від відповідача недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивачем також надано докази, щодо заробітної плати та довідки, як внутрішньо переміщених осіб у місті Києві.

Так, судом встановлено, що судовим наказом Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі однієї третини заробітку (доходу) батька, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 січня 2020 року та до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с.87).

Крім того, довідкою житлово-будівельного кооперативу «АВІАТОР -11» від 30.12.2022 року за №3, позивач ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають, як тимчасово переміщені особи в будинку ЖДБ «АВІАТОР -11», АДРЕСА_3 (а.с.23), даний факт також підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.06.2022 року за №3007-, №3007-, №3007- (а.с.24,29-30).

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд вважає, що факт проживання дітей сторін разом з позивачем та їх перебування на її повному утриманні, ухилення відповідача від участі в утриманні дітей, слугують підставою для відступлення суду від презумпції рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя.

Позивачем доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність підстав для застосування положень ч. 3ст. 70 СК України, а саме, що частка майна позивача може бути збільшена, а відповідачем даний факт не спростовано.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе здійснити розподіл майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частини указаної вище квартири.

Також, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальній сумі 7913,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 69, 70,71 СК України,ст.ст.12,13,80,81,82,133,137,141,258,259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 вартістю 337202,94 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 вартістю 168601,47 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7913,00 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_3 виданий Снігурівським РС УДМС України в Миколаївській області від 22.10.2013 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_5 виданий Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 23.06.2023 року.

Суддя І. М. Адаменко