ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2023 року

м. Харків

справа № 615/353/20

провадження № 22ц/818/240/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.,

за участю секретарів - Супрун Я. С., Волобуєва О. О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , яка є правонаступницею ОСОБА_4 ,

третя особа - Валківська міська рада Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2022 року в складі судді Токмакової А.П.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , правонаступницею якого є ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що вона є донькою ОСОБА_5 , яка з 15 вересня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . За час шлюбу в 2014 році ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набули у власність автомобіль «RENAULT TRAFIC», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , право на який зареєстрували за ОСОБА_4 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частини спірного автомобіля.

Вказала, що вона у встановленому законом порядку та строки прийняла спадщину після смерті своєї матері, звернувшись з відповідною заявою до Валківської державної нотаріальної контори Харківської області. 19 грудня 2019 року заведено спадкову справу № 160/2019. Також, на час відкриття спадщини за місцем реєстрації померлої ОСОБА_5 зареєстрований чоловік померлої - ОСОБА_4 , який вважається таким, що прийняв спадщину на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України.

Посилалася на те, що вона має право на частину спірного автомобіля та в будь-якому випадку, на обов`язкову частку у спадщині, а саме на 1/8 частину автомобіля, оскільки є непрацездатною особою - інвалідом 2 групи.

Зазначила, що в березні 2020 року вона дізналася, що 20 лютого 2020 року ОСОБА_4 , не маючи відповідних повноважень та прав в цілому, не дочекавшись шестимісячного строку для прийняття спадщини, не отримавши свідоцтво про прийняття спадщини, не зареєструвавши своє право власності на успадковану ним частку автомобіля, відчужив спірний автомобіль, як єдиний власник, чим порушив вимоги законодавства. При цьому, ОСОБА_4 розпорядився майном без згоди інших співвласників, що не позбавляє її права на отримання спадкового майна.

Вважала, що частки між співвласниками є рівними, домовленості щодо розподілу часток між співвласниками не було, тому вона має право на частину спірного автомобіля.

Просила визнати недійсним правочин з відчуження ОСОБА_4 автомобіля «RENAULT TRAFIC», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку вказаного автомобіля в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , правонаступницею якого є ОСОБА_3 , третя особа: Валківська міська рада Харківської області про визнання заповіту та шлюбу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що крім викладених вище обставин, після смерті матері дізналась, що 15 вересня 2012 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а 05 жовтня 2005 року ОСОБА_5 складено заповіт, посвідчений сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф. за реєстровим номером № 103.

Зазначила, що на час складення заповіту ОСОБА_4 був лише квартиронаймачем у будинку матері, яка не могла скласти заповіт на сторонню для неї людину. ОСОБА_4 проживав в будинку матері з 2000 року, оскільки не мав постійного місця проживання взамін на те, що буде доглядати за будинком та присадибними будівлями, проти чого вона не заперечувала. Мати спочатку навідувалася, а з 2004 року переїхала до будинку на постійне проживання. Вона з доньками постійно приїжджала до матері, аби утримувати її матеріально, допомагали їй в побуті, на городі та по господарству.

Посилалася на те, що волевиявлення її матері на складання заповіту не було вільним і не відповідало її волі. Заповіт складено за допомогою технічних засобів та в тексті заповіту не вказано, що він був прочитаний вголос матір`ю. В заповіті не вказано місце та час його вчинення, дата та місце народження заповідача. Його зареєстровано у Спадковому реєстрі лише 17 березня 2009 року, з пропуском строку його внесення до реєстру, тому він є нікчемним.

Також, вказала, що на її думку, 05 жовтня 2005 року спірний заповіт не міг бути складений. Його складено в інший період до 17 березня 2009 року, можливо, в 2007 році під час хвороби ОСОБА_5 та її перебуванні на лікуванні в урологічному відділенні, яка знаходилася у вкрай тяжкому стані у зв`язку з захворюванням. Заповіт складено з порушенням вимог щодо форми та посвідчення. Його посвідчено сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_6 , яка не була уповноважена рішенням виконавчого комітету на вчинення нотаріальних дій.

Вважала, що ОСОБА_5 , як на час укладення шлюбу, так і під час складення заповіту, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними у зв`язку з тяжким психічним розладом - шизофренією. У період в 1960-1970 роках ОСОБА_5 проходила лікування в Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» з таким діагнозом. Разом з тим, медична документація надана бути не може, так як в архіві лікарні відомості щодо проходження ОСОБА_5 лікування не збереглись.

В обґрунтування підстав визнання шлюбу недійсним, крім вище викладених обставин, позивачка зазначила, що протягом всього часу з 2004 по 2019 роки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно не проживали як чоловік та дружина, не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет та побут, не мали взаємних прав та обов`язків. У ОСОБА_4 не було реального наміру створювати сім`ю з ОСОБА_5 , проживати з нею разом, набути права та обов`язки подружжя, дбати про добробут, здоров`я та моральний стан жінки, тому шлюб між ними вважає фіктивним, зареєстрованим без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, про що свідчить різниця у віці, проживання в різних кімнатах.

Вважала, що метою укладення шлюбу ОСОБА_4 було заволодіння майном ОСОБА_5 , зокрема, житловими будинками у селі та в місті Харкові, а також земельними ділянками.

Зазначила, що волевиявлення ОСОБА_5 під час укладення шлюбу не було вільним та не відповідало її волі через перенесені хвороби: пневмонію, інсульт, в зв`язку з чим вона перебувала в тяжкому стані, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. ОСОБА_5 не подавала особисто заяву про реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб зареєстровано до закінчення одного місяця з дня подання заяви про державну реєстрацію шлюбу, не в приміщенні органу державної реєстрації актів цивільного стану, без особистої присутності нареченої ОСОБА_5 в момент реєстрації шлюбу, не уповноваженою особою - секретарем сільської ради. В паспортах не зроблені відмітки про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням прізвища, імені, по батькові і року народження другого з подружжя та місця і дати реєстрації шлюбу, що свідчить про наміри ОСОБА_4 приховати факт укладення шлюбу.

Вважала, що ОСОБА_5 не було відомо про реєстрацію шлюбу. Сам факт укладення шлюбу від неї приховали. Як член сім`ї померлого ветерана війни вона мала пільги зі сплати комунальних послуг, також і за спожитий природний газ, якими користувалася до 2019 року. У разі укладання шлюбу в 2012 році вона була б позбавлена такої пільги відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У липні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву в порядку частини 3 статті 49 ЦПК України, в якій просила:

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , складений 05 жовтня 2005 року та посвідчений сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф. за реєстровим номером № 103;

- визнати недійсним шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрований 15 вересня 2012 року Минківською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис №1, зареєстрований в реєстрі 28.09.2012 за №6;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:

- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами;

- земельну ділянку, кадастровий номер № :00:002:0062, площа - 0,25 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 212, яка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 442-VII, виданий 03 травня 2019 року Минківською сільською радою Валківського району Харківської області;

- земельну ділянку, кадастровий номер №:03:000:0340, площа - 4,8714 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, яка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ХР №015292, виданого 25 грудня 2007 року Валківською районною державною адміністрацією Харківської області;

- 1/6 частку житлового будинку літ «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 92,5 кв м, житловою площею 63,5 кв м з надвірними будівлями, яка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної у місті Харкові ради 21 липня 2008 року;

- 1/6 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею - 0,0376 га, кадастровий номер № :01:016:0004, яка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯИ № 611428;

- вклади (грошові кошти) на рахунках № 9155/128189, №5 981.4 в Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України (), які належали на праві власності ОСОБА_5 ;

- прості іменні акції Акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря", правонаступник: Відкрите акціонерне товариство "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" (), зберігач: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (), які належали на праві власності ОСОБА_5 ;

- земельну частку (пай), яка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серія ХР №0062280, виданого 03 грудня 1996 року Валківською районною державною адміністрацією, площею - 0,61 умовних кадастрових гектарів (пасовища);

- майновий пай, який належав на праві власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва № НОМЕР_3 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданого Минківською сільською радою, майновий фонд підприємства імені Чапаєва, село Минківка Валківського району Харківської області 12 липня 2001 року, частка визначена в розмірі - 1093 грн або 0,1009 відсотків.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 09 липня 2020 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 615/353/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом з цивільною справою № 615/635/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Валківська міська рада Харківської області про визнання заповіту та шлюбу недійсним та присвоєно їм номер № 615/353/20; позовну заяву з уточненими вимогами прийнято до розгляду.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 06 січня 2021 року залучено до участі у справі на стороні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Валківську міську раду Харківської області, як правонаступника Минківської сільської ради Валківського району Харківської області.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3».

19 травня 2021 року матеріали цивільної справи повернуто до суду за листом амбулаторного відділення судово-психіатричної експертизи № 65 від 15 березня 2021 року без виконання ухвали суду через відсутність попередньої сплати судових витрат за проведення експертизи та необхідності надання доказів щодо звернення ОСОБА_5 за медичною допомогою до лікаря-психіатра з відповідною медичною документацією.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_3 , як єдиного спадкоємця після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу №6343/2020/1945398 від 20 лютого 2020 року 1/8 частини автомобіля «RENAULT TRAFIC», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номер: НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частини автомобіля «RENAULT TRAFIC», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в задоволенні позову про визнання недійсним шлюбу, укладеного між ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 15 вересня 2012 року Минківською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис номер №1, та скасування реєстрації актового запису, здійсненого в реєстрі Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Валківського районного управління юстиції Харківської області за номером № 6, 28 вересня 2012 року 17:03:42 відмовлено; в задоволенні позову про визнання недійсним заповіту, складеного 05 жовтня 2005 року ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф. за реєстровим номером №103 відмовлено; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним шлюбу, укладеного між ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого 15 вересня 2012 року Минківською сільською радою Валківського району Харківської області; в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним заповіту, складеного 05 жовтня 2005 року ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф. за реєстровим номером № 103 - скасувати та ухвалити нове рішення, в якому задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі та неправильно застосував норми матеріального права. Також вважала, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Зокрема, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, відкладення розгляду справи та не провів посмертну судово психіатричну експертизу. При цьому доводи апеляційної скарги тотожні вимогам позову.

28 листопада 2022 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. При цьому посилалася на бездоказовість позову та спростування вимог позивачки доказами, наданими відповідачкою. Акцентувала увагу суду на правову позицію Верховного Суду щодо розгляду справ цієї категорії, який вказав, що не спростовує презумпцію психічного стану заповідача та не є достатнім доказом його спроможності розуміти значення своїх дій і керувати ними при складанні заповіту низька захворювань у заповідача (справа №650/1252/17). Зазначила, що спірний заповіт складено відповідно до вимог чинного законодавства, а посилання позивача на статтю 1248 ЦК України не є коректними, оскільки регламентує посвідчення заповіту нотаріусом. Вказала, що позивачка вже оспорювала спірний заповіт, посилаючись на те, що його зареєстровано в Спадковому реєстрі з порушенням строку внесення. 17 листопада 2021 року Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу позивачки, позов якої суди попередніх інстанцій залишили без задоволення, та зазначив, що порушення посадовими особами органів місцевого самоврядування строку внесення відомостей щодо посвідченого заповіту до Спадкового реєстру не свідчить про те, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало його волі. Ця обставина не є підставою для визнання вказаного заповіту недійсним. Звернула увагу суду на те, що позивачка вже в розглянутій частині позову подала ще раз до Богодухівського районного суду Харківської області позов, що суперечить чинному законодавству. 01 вересня 2022 року судом першої інстанції позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення особи від права на спадкування залишено без задоволення.

06 грудня 2022 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій вона вважала спірний заповіт нікчемним. При цьому посилалася на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17, від 30 січня 2019 року у справі № 515/2177/16-ц та від 28 вересня 2022 року у справі 147/1062/21, в яких, на її думку, мова йде саме про нікчемність заповіту в силу вимог закону. Також, в цій відповіді міститься клопотання про проведення посмертної судової психіатричної експертизи, в якій вона просила витрати за проведення експертизи покласти на неї.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що нею оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним шлюбу та в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним заповіту, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду першої інстанції лише в частині цих відмовлених позовних вимогах.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено судову психіатричну експертизу, яку не проведено, оскільки ОСОБА_1 не сплатила за її проведення та за відсутністю доказів перебування померлої на лікуванні.

До Харківського апеляційного суду цивільна справа повернулася 11 травня 2023 року та ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 травня 2023 року поновлено апеляційне провадження.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. В своїх додаткових поясненнях, які надані нею 01 червня 2023 року та долучені до матеріалів справи, вона та її представниця акцентували увагу суду на порушення загальних вимог до форми заповіту.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що позивачка не довела, що її права порушено та потребують захисту

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.13 том 1, а.с.30 том 2).

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи (а.с.14, 20 том 1, а.с.31,32 том 2).

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 помер в 1996 році (а.с.93 том 1).

Як вбачається з актового запису про шлюб № 01 від 15 вересня 2012 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб в Минківській сільській раді Валківського району Харківської області. Видано свідоцтво, серія НОМЕР_4 . Даний актовий запис підписано керівницею державного органу реєстрації актів цивільного стану, секретарем сільської ради - ОСОБА_8 (а.с.93 том 1).

З журналу обліку заяв про шлюб Минківської сільської ради вбачається, що 14 серпня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяву про вступ у шлюб. За 2012 рік прийнято одну заяву (а.с.185-186 том 1, а.с.193-194 том 4).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16 том 1, а.с.35 том 2).

18 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка зареєстрована в реєстрі за № 6-390 (а.с.17 том 1, а.с.36 том 2).

Із відповіді вбачається, що Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрита спадкова справа № 160/2019. Це підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 58818650 від 19 грудня 2019 року (а.с.19 том 1, а.с.38 том 2).

За повідомленням виконавчого комітету Минківської сільської ради Валківського району Харківської області № 02-23/15 від 16 січня 2020 року на час відкриття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з нею проживав її чоловік ОСОБА_4 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_4 , який проживав спільно зі спадкодавицею на час відкриття спадщини. Дочка ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщину в передбачені законом строки.

За життя 05 жовтня 2005 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 103, за яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, а також все на що вона на день смерті матиме право за законом, в тому числі, належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, які розташовані в АДРЕСА_1 , земельний пай, вона заповідала ОСОБА_4 , який проживає в АДРЕСА_1 (а.с.84 том 1, а.с.33 том 2, а.с.208 том 3).

Вказаний заповіт внесено до Алфавітної книги обліку заповітів № 05-03 за № 103 (а.с.207 том 3).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 18014188 від 17 березня 2009 року вбачається, що заповіт ОСОБА_5 від 05 жовтня 2005 року зареєстровано в даному реєстрі 17 березня 2009 року Харківською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с.182 том 2).

Зі змісту Журналу реєстрації нотаріальних дій Минківської сільської ради Валківського району Харківської області, який розпочато 15 листопада 2002 року та закінчено 25 травня 2006 року, особу заповідачки ОСОБА_5 , 1936 року народження, встановлено за паспортом громадянина України, серія НОМЕР_5 , виданим 19 грудня 2000 року (а.с.216-217 том 3).

При цьому, відомості про її заповіт внесені до Алфавітної книги обліку заповітів Минківської сільської ради, запис про скасування чи зміну цього заповіту відсутній (а.с.207 на звороті, том 3).

Матеріали справи свідчать про те, що станом на 1992 рік за рішенням виконавчого комітету обов`язки по вчиненню нотаріальних дій у сільській раді були покладені на заступника голови сільської ради Онопченко Т.М. Із протоколу Територіальної виборчої комісії 2002 року вбачається, що сільським головою була обрана ОСОБА_6 та станом на 2005 рік вона виконувала свої повноваження. Зазначено, що списки всіх посвідчених у сільській раді архівних заповітів передані у 2008 році до Харківської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для централізованого внесення до Спадкового реєстру. Посадові особи сільської ради, відповідальні за вчинення нотаріальних дій, не мали і не мають доступу до Спадкового реєстру, тому відомості про посвідчені заповіти в установлені строки направлялися для реєстрації поштою до Харківської філії Державного підприємства «НАІС» Міністерства юстиції України (а.с.29-30 том 1, а.с.39-40 том 2).

З повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Валківська центральна районна лікарня» № 131 від 06 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкала по АДРЕСА_1 дійсно перебувала на лікуванні в даній лікарні: 1) з 25 квітня 2007 року по 01 травня 2007 року - в урологічному відділенні з діагнозом: сечо-камяна хвороба, контрамент нижньої третини правого сечоводу (дані за записами журналу реєстрації хворих, карта стаціонарного хворого в архіві закладу не збереглась); 2) з 07 листопада 2011 року по 22 листопада 2011 року - в терапевтичному відділенні з діагнозом: позалікарняна пневмонія (дані за записами журналу реєстрації хворих, карта стаціонарного хворого в архіві закладу не збереглась); 3) з 13 серпня 2014 року по 27 серпня 2014 року - в хірургічному відділенні з діагнозом: бешиха лівої гомілки; 4) з 12 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року з діагнозом: ІХС, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба Ііст. І-го ст. СН ІІ Б-ІІІ, фібриляція передсердь тахістологічна форма, перистуюча, гостра сердцево-судинна недостатність, цироз печінки неуточненого генезу у стадії декомпенсації, С-м портальної гіпертенції, асцит, вторинна перфорація полого органу, перетоніт. Виписана у зв`язку зі смертю. Зазначено, що відповіді на питання стосовно усвідомлення хворою ОСОБА_5 своїх дій, не входить до компетенції лікарів Комунального некомерційного підприємства «Валківська центральна районна лікарня» (а.с.42, 53 том 2, а.с.13 том 5).

Як вбачається з листа Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний медичний клінічний центр урології і нефрології ім. В.І. Шаповала» № 04-02/1168/1 від 21 серпня 2020 року, в історії хвороби ОСОБА_5 не має жодних відміток, що вона була дезорієнтована в часі та місці знаходження (а.с.189 том 3).

З повідомлення Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» № 0112/4139 від 21 вересня 2020 року вбачається, що в архіві лікарні відомості щодо проходження лікування ОСОБА_5 1936 року народження, у період з 1960-1970 роки не збереглись. За даними архіву у періоди з 1971-1985 років, з 01 січня 2019 року по 13 грудня 2019 року ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні в даній лікарні не перебувала (а.с.24 том 4, а.с.17 том 5).

Як вбачається з повідомлення Минківської сільської ради Валківського району Харківської області № 02-23/131 від 15 квітня 2020 року, розпорядженням № 02 від 15 січня 2007 року на секретаря сільської ради ОСОБА_8 покладено відповідальність за реєстрацію актів цивільного стану та збереження бланків свідоцтв. Розпорядженням № 10а від 01 червня 2006 року призначено відповідального по веденню нотаріальних дій секретаря сільської ради ОСОБА_8 . Розпорядженням сільського голови № 34 від 10 жовтня 2012 року призначено відповідальною за роботу із зверненням громадян секретаря сільської ради Москаленко З.І.

Також матеріали справи містять вищевказані розпорядження (а.с.56 том 2).

Розпорядженням Минківської сільської ради Валківського району Харківської області № 35 від 12 листопада 2010 року, ОСОБА_8 призначено секретарем виконавчого комітету сільської ради, відповідальною посадовою особою, зокрема, за: реєстрацію народження (народження з одночасним визнанням батьківства), смерті, шлюбу; облік, зберігання та витрачання свідоцтв (а.с.215, 227 том 3).

За повідомленнями Минківської сільської ради Валківського району Харківської області № 02-21/117 від 03 квітня 2020 року та № 02-21/184 від 16 червня 2020 року, за відомостями сільської ради щодо ОСОБА_4 , він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.60 том 1, а.с.153 том 2).

Як вбачається з довідки Минківської сільської ради Валківського району Харківської області № 02-21/187 від 17 червня 2020 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в селі Губарівка Богодухівського району Харківської області, зареєстрований в селі Минківка з 05 вересня 1997 року. Із Погосподарської книги за період з 2001-2005 років, особовий рахунок № НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_4 проживав, як співмешканець з ОСОБА_5 , які вели спільне господарство (а.с.162 том 2, а.с.228 том 5).

Рішенням Минківської сільської ради Валківського району Харківської області І сесії ХХІV скликання від 19 квітня 2002 року визнано ОСОБА_6 обраною сільською головою села Минківка (а.с.178 том 2).

Рішенням Минківської сільської ради Валківського району Харківської області І сесії ХХІV скликання від 19 квітня 2002 року утворено виконавчий комітет сільської ради в кількості 7 чоловік, з числа яких сільською головою є ОСОБА_6 (а.с.11, 180 том 3).

Як вбачається з рішення № 6 Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 25 лютого 2003 року виконкому Минківської сільської ради /голова Ладоненко Н.Ф./, зокрема, виконувати всі нотаріальні дії, згідно Закону України «Про нотаріат» - постійно; постійно дотримуватись в своїх діях Закону України «Про нотаріат» (а.с.180 том 2).

Рішенням І сесії VІ скликання Минківської сільської ради Валківського району Харківської області № 06-VІ від 12 листопада 2010 року визначено кількісний склад виконавчого комітету сільської ради в кількості 7 чоловік та затверджено виконавчий комітет сільської ради, до якої входить, зокрема ОСОБА_8 (а.с.209 том 3).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с.72 том 5).

Як вбачається з повідомлення Валківської державної нотаріальної контори Харківської області № 429/02-14 від 04 червня 2022 року, після смерті ОСОБА_4 14 вересня 2021 року відкрита спадкова справа № 109/2021 на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини, яка надійшла поштою та зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 402. Будь-яких відомостей про підстави для закликання її до спадкування майна спадкодавця станом на 04 червня 2022 року заявниця ОСОБА_1 не надала (родинний зв`язок не підтверджено). 26 жовтня 2021 року до спадкової справи долучена заява доньки спадкодавця ОСОБА_3 про прийняття спадщини, яка зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 432. На особистому прийомі ОСОБА_3 надала всі документи, що стверджують підстави для закликання її до спадкування за законом І черги згідно статті 1261 ЦК України. Будь-які інші заяви про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини станом на 04 червня 2022 року до нотаріальної контори не надходило.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено посмертну судово-психіатричну експертизу з приводу психічного стану ОСОБА_5 на момент складення заповіту 05 жовтня 2005 року, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3».

19 травня 2021 року матеріали цивільної справи повернуто до суду згідно листа амбулаторного відділення судово-психіатричної експертизи № 65 від 15 березня 2021 року без виконання ухвали суду через відсутність попередньої сплати судових витрат за проведення експертизи та необхідності надання доказів щодо звернення ОСОБА_5 за медичною допомогою до лікаря-психіатра з відповідною медичною документацією.

В суді апеляційної інстанції також не було проведено судово-психіатричну експертизу за ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року за відсутністю оплати за її проведення. На виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року щодо витребування доказів про психічний стан померлої Комунальне некомерційне підприємство Харківської міської ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» від 22 березня 2023 року, Комунальне некомерційне підприємство «Міський психоневрологічний диспансер № 3» Харківської міської ради від 04 квітня 2023 року, Комунальне некомерційне підприємство «Валківська центральна районна лікарня» від 07 квітня 2023 року повідомили, що на обліку у лікаря-психіатра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не перебувала, докази надання їй психіатричної допомоги та будь яка медична документація щодо психічного розладу її здоров`я в закладах відсутні.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частини перша, третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Статтею 1251 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено систему місцевого самоврядування, яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Як вбачається з положень частини шостої статті 59 зазначеного Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Пунктом 1 частини 2 статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти.

Відповідно до пункту 2 розділу 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Мін`юсту від 25 серпня 1994 року № 22/5, з наступними змінами і доповненнями (яка була чинною на момент складання заповіту та в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських радах народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (в редакції, чинній на час посвідчення спірного заповіту), у разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний заповіт ОСОБА_5 склала за життя 05 жовтня 2005 року, який посвідчено сільським головою Ладоненко Н. Ф. з дотриманням вимог чинного законодавства. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), в якій, зокрема, зазначено, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. На посаду сільського голови ОСОБА_6 була обрана на виборах у 2002 році, про що свідчить рішення першої сесії ХХІV скликання від 19 квітня 2002 року «Про підсумки виборів депутатів Минківської сільської ради ХХІV скликання та Минківського сільського голови і визнання їх повноважень». Рішенням № 6 Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 25 лютого 2003 року «Про стан ведення нотаріальних дій при Минківській сільські раді» на ОСОБА_6 покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій згідно Закону України «Про нотаріат» постійно.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №147/1062/21 (провадження № 61-6536св22).

Аналізуючи норми права та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний заповіт посвідчений уповноваженою особою, оскільки на момент складання заповіту від 05 жовтня 2005 року, який посвідчений сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф., на неї було покладено повноваження рішенням № 6 Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 25 лютого 2003 року на вчинення нотаріальних дій, зокрема, щодо посвідчення заповітів.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення є безпідставними, суперечать обставинам справи та наданим доказам. ОСОБА_6 є уповноваженою особою, яка мала право посвідчувати заповіт.

Що стосується тверджень ОСОБА_1 щодо того, що, незважаючи на те, що оспорюваний заповіт складений технічними засобами, текст заповіту не прочитаний заповідачем вголос, це надає підстави сумніватись, що ОСОБА_5 належним чином ознайомилася із заповітом та підписала саме той текст заповіту, який відповідав її волевиявленню та внутрішній волі, не вказано місце та час його вчинення, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Статтею 1248 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Таким чином, вказана норма не містить вимог щодо зазначення в заповіті вказівки про його прочитання заповідачем.

Пунктом 10 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року за номером № 22/5 (яка була чинною на момент складання заповіту та в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України тощо).

Пунктом 13 вказаної Інструкції передбачено, що якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов`язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку.

Тобто, зі змісту цієї Інструкції слідує, що посадова особа виконавчого комітету зобов`язана прочитати текст документа вголос та зробити про це відмітку лише у випадку, якщо громадянин, який звернувся є неписьменний або сліпий.

Пунктом 33 вказаної Інструкції передбачено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Діюча на час складання 05 жовтня 2005 року оспорюваного у цій справі заповіту Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затверджена наказом Мін`юсту України від 25 серпня 1994 року за номером № 22/5, діяла в редакції зі змінами, станом на 07 квітня 2005 року та на відміну від Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року за номером № 3306/5, який набув чинності з 02 грудня 2011 року, не містила положень щодо обов`язкового зазначення в заповіті (у разі, якщо посадова особа органу місцевого самоврядування на прохання особи записала заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів), перед його підписом вказівки про прочитання його вголос та підписання заповідачем.

Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавиця/заповідачка ОСОБА_5 не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, мала право на складання заповіту. З заповіту від 05 жовтня 2005 року вбачається, що він складений у письмовій формі, надрукований друкарською машинкою на бланку, виготовленому типографським способом. В тексті заповіту вказано місце та час його посвідчення, а саме - «село Минківка, Валківський район, Харківська область» (місце складення), «п`ятого жовтня дві тисячі п`ятого року» (час), особисто підписаний ОСОБА_5 , посвідчений сільським головою Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Ладоненко Н.Ф., яка є уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування.

Зі змісту Журналу реєстрації нотаріальних дій Минківської сільської ради Валківського району Харківської області, який розпочато 15 листопада 2002 року та закінчено 25 травня 2006 року вбачається, що особу заповідачки ОСОБА_5 , 1936 року народження, встановлено за паспортом громадянина України, серія НОМЕР_7 , виданим 19 грудня 2000 року. Відомості про її заповіт внесені до Алфавітної книги обліку заповітів Минківської сільської ради. Запис про скасування чи зміну цього заповіту відсутній.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав вважати оспорюваний заповіт недійсним, оскільки чинне на час складання заповіту законодавство не вимагало від посадової особи виконавчого комітету сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України в разі якщо вона на прохання особи записала заповіт зі слів особи заповідача власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, обов`язкового зазначення в заповіті перед його підписом про прочитання його вголос та підписання заповідачем, а ОСОБА_1 не надала суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.

Саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 697/490/18 провадження № 61-47746св18, від 24 березня 2021 року у справі № 692/1164/18 провадження № 61-14767св20.

Текст заповідального розпорядження складено від першої особи, що свідчить про складання заповіту особисто заповідачем. Заповіт власноручно підписано заповідачем у присутності голови сільської ради, який в свою чергу вчинив нотаріальну дію щодо посвідчення поданого йому заповіту, що не викликало необхідності зачитувати заповідачем вголос складений і підписаний ним заповіт, як передбачено частиною другою статті 1248 ЦК України.

Верховний Суд у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19, провадження № 61-14040св20, від 20 травня 2019 року у справі № 522/904/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц зауважив, що технічні помилки (описки) в заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення. Зазначене не є тими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту недійсним.

У постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц, вказав, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку.

У постанові від 07 березня 2018 року у справі № 525/607/17 провадження № 61-1339св17 Верховний Суд роз`яснив, що відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту в тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи в спірному заповіті дійсно не вказано дату народження та місце народження заповідачки, однак ці дані зазначено в реєстрі нотаріальних дій. Не зазначення в оспорюваному заповіті дати та місця народження заповідача не спростовує презумпцію правомірності правочину. На час посвідчення заповіту заповідачка мала повну цивільну дієздатність, не була визнана судом недієздатною, підписала заповіт особисто. Заповіт був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним. Волевиявлення заповідачки було вільним і відповідало її внутрішній волі, про що також свідчить той факт, що до дня смерті заповідачка не скасувала заповіт заявою та не змінила його на інший.

Доводи ОСОБА_1 про те, що оспорюваний заповіт несвоєчасно внесено до Спадкового реєстру, у зв`язку з чим заповіт необхідно визнати недійсним, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать про те, що заповіт ОСОБА_5 посвідчено 05 жовтня 2005 року та зареєстровано у Спадковому реєстрі 17 березня 2009 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №19014188. Державну реєстрацію заповіту проведено та не скасовано на даний час.

Реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічна дія, від якої не залежить зміст заповіту і дата його посвідчення. Чинні вимоги закону не встановлюють порушення термінів внесення інформації до Спадкового реєстру, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Сам факт несвоєчасної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі не може слугувати підставою для визнання заповіту недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду, від 12 листопада 2018 року у справі № 544/486/17 провадження № 61-18791св18, від 24 січня 2019 року у справі № 301/2702/16.

Також, колегія суддів зазначає, що особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Таким чином, колегія суддів, приймаючи до уваги принцип поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також співмірність втручання держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном вважає, що суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання заповіту недійсним.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що її мати ОСОБА_5 , як на час укладення шлюбу, так і під час складання заповіту, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними у зв`язку з тяжким психічним розладом - шизофренією, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі N 496/4851/14-ц (провадження N 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 провадження № 61-10051св21, від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено посмертну судово-психіатричну експертизу щодо психічного стану ОСОБА_5 на момент складення заповіту 05 жовтня 2005 року, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3».

19 травня 2021 року матеріали цивільної справи повернуто до суду згідно листа амбулаторного відділення судово-психіатричної експертизи № 65 від 15 березня 2021 року без виконання ухвали суду через відсутність попередньої сплати судових витрат за проведення експертизи та необхідності надання доказів щодо звернення померлої за медичною допомогою до лікаря-психіатра з відповідною медичною документацією.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 12 липня 2022 року повторно направлено матеріали цивільної справи до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» для продовження проведення посмертної психіатричної експертизи, призначеної ухвалою суду від 08 лютого 2021 року. При цьому на ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 139 ЦПК України покладено оплату за проведення експертизи.

14 липня 2022 року до суду надійшло повідомлення судового експерта про повернення матеріалів цивільної справи без виконання ухвали суду від 08 лютого 2021 року, оскільки для вирішення зазначених в ній питань необхідно доповнити відомостями про звернення померлої за медичною допомогою до лікаря психіатра (психоневрологічний диспансер, кабінет, тощо) за місцем проживання, і якщо таке було, то додати медичну документацію, після чого буде оформлено договір та розрахунок-фактуру на оплату для проведення судово-психіатричної експертизи в закладі.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався (справа розглядалася протягом трьох років) та лише в день ухвалення рішення у справі ОСОБА_1 подала до суду клопотання про витребування доказів щодо звернення померлої за медичною допомогою до лікаря-психіатра з відповідною медичною документацією, яке ухвалою суду першої інстанції залишено без задоволення, у зв`язку з неявкою позивачки.

В свою чергу матеріали справи містять лист Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний медичний клінічний центр урології і нефрології ім. В.І. Шаповала» № 04-02/1168/1 від 21 серпня 2020 року, в якому зазначено, що в історії хвороби померлої не має жодних відміток, що вона була дезорієнтована в часі та місці знаходження.

З повідомлення Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» № 0112/4139 від 21 вересня 2020 року вбачається, що в архіві лікарні відомості щодо проходження лікування ОСОБА_5 , 1936 року народження, у період з 1960-1970 роки не збереглись. За даними архіву у періоди з 1971-1985 років, з 01 січня 2019 року по 13 грудня 2019 року ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні в даній лікарні не перебувала.

Таким чином, матеріали справи не містять висновку експертизи або будь яких інших доказів про те, що станом на 05 жовтня 2005 року (момент вчинення оспорюваного заповіту) ОСОБА_5 була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відсутні будь які докази (медичні документи) щодо її психічного стану і в лікарнях, в яких лікувалася померла. Низька хвороб, якими хворіла ОСОБА_5 (пневмонія, інсульт) не спростовує презумпцію психічного стану заповідачки та не є достатнім доказом її спроможності розуміти значення своїх дій і керувати ними при складанні заповіту. Також, позивачка не навела інших доказів про тимчасову недієздатність її матері в момент вчинення оспорюваного правочину.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, враховуючи те, що сторони повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (несплата позивачкою судових витрат за проведення експертизи, не виконання нею клопотання експертної установи) дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні оспорюваного заповіту її матір - ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними та що у неї було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину. Посилання позивачки на те, що вона намагалася виконати клопотання експертної установи не підтверджено доказами, а ґрунтуються тільки на поясненнях ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачкою не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій. Таких доказів не надано і в суді апеляційної інстанції.

Установивши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту дотримано вимоги статей 1247, 1248 ЦК України, а позивачка не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, та не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту від 05 жовтня 2005 року недійсним.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрованого 15 вересня 2012 року Минківською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис №1, зареєстрованого в реєстрі 28 вересня 2012 року за №6, колегія суддів виходить з наступного.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 Сімейного кодексу України).

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 СК України).

Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права. Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 551/1203/19.

Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінка або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України).

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 40 СК України).

Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особа, яка визнана недієздатною, або особа, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).

Тлумачення норм СК України свідчить, що в цьому Кодексі закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).

У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей не правового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Однак не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 41 СК України).

У статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що шлюб між її матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є фіктивним, оскільки ОСОБА_4 не мав на меті створювати сім`ю з її матір`ю ОСОБА_5 , зареєстрував з нею шлюб з метою набути право власності на все належне їй майно після смерті.

Матеріали справи свідчать про те, що 14 серпня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись особисто із заявою про реєстрацію шлюбу до Минківської сільської ради. Заява зареєстрована в журналі обліку заяв про шлюб за № 1 від 14 серпня 2012 року.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрований секретарем Виконавчого комітету Минківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_8 , згідно актового запису про шлюб № 01 від 15 вересня 2012 року.

Державна реєстрація шлюбу проводилась у приміщенні Минківської сільської ради Валківського району, про що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 15 вересня 2012 року видано свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_4 .

Тобто, шлюб зареєстровано після одного місяця з дня подання заяви про державну реєстрацію шлюбу.

Згідно записів в Погосподарських книгах Минківської сільської ради за 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки та 2016-2020 роки, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю ще з 2001 року, вели спільне господарство, в тому числі, після реєстрації шлюбу у 2012 році до дня смерті ОСОБА_5 .

У даній справі установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вільно, без стороннього примусу на них та між ними, здійснили своє волевиявлення шляхом надання вільної згоди, як відповідно чоловік і жінка, на реєстрацію шлюбу між ними.

Під час розгляду справи позивачка не довела належними і допустимими доказами відсутність у ОСОБА_4 реального наміру створити сім`ю з ОСОБА_5 і набути прав та обов`язків подружжя. Само по собі посилання позивачки, що метою укладення шлюбу для ОСОБА_4 було отримання спадщини не є підставою для визнання шлюбу недійсним.

Суд першої інстанції дав оцінку характеру взаємовідносин ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, установив наявність у них реальних намірів у створенні сім`ї, набуття прав та обов`язків подружжя, добровільність реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим обґрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог з огляду на те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності шлюбу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 199/3679/20 провадження № 61-18510св21.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що волевиявлення ОСОБА_5 під час укладення шлюбу не було вільним та не відповідало її волі через перенесені хвороби: пневмонію, інсульт, в зв`язку з чим вона перебувала в тяжкому стані, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Матеріали справи не встановлено жодних ознак психічних розладів у ОСОБА_5 на момент укладення шлюбу, що свідчить про його добровільність та укладення при усвідомленні своїх дій.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним шлюбу, укладеного 15 вересня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , є правильним, оскільки позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому в матеріалах справи відсутні медичні документи або інші відомості, які б підтверджували той факт, що на момент реєстрації шлюбу 15 вересня 2012 року ОСОБА_5 страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними.

Відхиляючи заявлені позивачкою вимоги, суд першої інстанції правильно зазначив, що різниця у віці (на момент одруження ОСОБА_5 було 76 років, а ОСОБА_4 - 62 роки) не доводить фіктивність укладення шлюбу, а проживання в різних кімнатах не може бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним).

Посилання ОСОБА_1 на те, що реєстрацію шлюбу проведено не уповноваженою особою є необгрунтованими, оскільки розпорядженням № 35 Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 12 листопада 2010 року секретаря виконавчого комітету Минківської сільської ради Валківського району Харківської області Москаленко З.І. призначено відповідальною посадовою особою за реєстрацію шлюбу.

14 серпня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 особисто подали заяву про реєстрацію шлюбу. Ними сплачено державне мито. Державна реєстрація провадилася в приміщенні Минківської сільської ради. 15 вересня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про шлюб. Таким чином, обидві сторони мали намір створити сім`ю. Протилежного не доведено. Доказів фіктивності шлюбу позивачкою не надано.

Погоджується колегія суддів з висновком суду щодо того, що відсутність відмітки в паспорті про державну реєстрацію шлюбу не є підставою для визнання шлюбу фіктивним. Ведення Відділами Державної реєстрації актів цивільного стану та виконавчими комітетами сільських, селищних рад Журналу обліку проставлених відміток про державну реєстрацію шлюбу в паспортах або паспортних документах чинним законодавством не передбачено.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання щодо призначення у справі почеркознавчої експертизи документів, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачкою в порушення вимог статті 107 ЦПК України не надано додаткових матеріалів, необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи та несплатою нею рахунку. Не знайшло свого підтвердження і посилання позивачки на те, що вона самостійно намагалася отримати докази, однак, їй було відмовлено відповідними органами на підставі конфіденційності інформації. Таким чином, у суду не було достатніх матеріалів для призначення експертизи, у зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно було відмовлено у її проведенні. Крім того, як було зазначено вище таку експертизу за клопотанням ОСОБА_1 призначено і судом апеляційної інстанції, яка проведена не була за відсутністю оплати за її проведення.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачкою норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.