Провадження № 2/537/341/2023
Справа № 537/160/23
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2023 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді - Маханькова О.В.,

за участі секретаря судового засідання Поколоти О.В.,

представника позивача адвоката Охмак В.І.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Олександр Едуардович

про визнання неправомірним та скасування рішення Кременчуцької міської ради, про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

В січні 2023 року позивач звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Олександр Едуардович про визнання неправомірним та скасування рішення Кременчуцької міської ради, про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, про визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі виданого 20.02.2008 Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину є власником 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Іншими власниками житлового будинку згідно часток є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (померла), ОСОБА_7 (помер).

Рішенням Кременчуцької міської ради від 24 грудня 2009 року за зверненням колишньої власниця 1/2 частки ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 була виокремлена земельна ділянка площею 0,0610 га та передана їй у власність одноособово.

Вказує, що дана земельна ділянка площею 0,0610 га перебувала у спільному користуванні всіх співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Кременчуцької міської ради від 24.12.2009 ОСОБА_4 було видано державний акт серії ЯИ № 746208 про право власності на земельну ділянку площею 0,0610 га за адресою АДРЕСА_1 . Вважає, що даним рішення Кременчуцької міської ради порушені її права на отримання земельної ділянки у спільну часткову власність.

Також вважає, що ОСОБА_4 вчинила фіктивний правочин, подарувавши своїм онукам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 1/4 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :12:002:0337.

Ухвалою суду від 13.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 06.02.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

15.02.2023 представником Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Халецька К.К. надано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , розгляд справи проводити за відсутності представника Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. У відзиві зазначила, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.02.2008, посвідченого державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М., ОСОБА_3 набула право власності на 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці комунальної власності площею 1221 кв.м. У зв`язку з набуттям права власності на 1/4 частки житлового будинку до позивача перейшла у користування частина земельної ділянки, на якій розміщений цей будинок у розмірі 305,25 кв.м. (1221х 1:4). За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруди стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

16.02.2023 приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп О.Е. на виконання ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.02.2023 надано копію договору дарування земельної ділянки та розташованої на ній 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями від 01.09.2020.

17.02.2023 від Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надійшло клопотання про виконання вимог ухвали від 06.02.2023 та надано копію рішення Кременчуцької міської ради від 24.12.2009, копію рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 1132 від 10.10.1997, архівний витяг додатку до рішення міськвиконкому № 1132 від 10.10.1997.

21.02.2023 від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає що позивачем не доведено порушення її прав, підстави для набуття права власності на земельну ділянку законні, а договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства, укладений за вільного волевиявлення сторін та спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків та просить у задоволенні позову відмовити повністю. З огляду на її похилий вік, просить розгляд справи проводити без її участі.

02.03.2023 від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву в якому вони просять залишити без руху позов ОСОБА_3 виходячи з наступного. Позивачем не надано доказів того, що спірним договором дарування порушено її права чи інтереси щодо суб`єкта дарування. Також позовна заява не містить доказів того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації позивачем її прав. Окрім цього в нотаріально посвідченій довіреності вказано, що особа ОСОБА_3 нотаріусом встановлена, її дієздатність перевірено і довіреність підписана ОСОБА_3 у присутності нотаріуса. Однак, підпис позивача на позовній заяві, копіях доданих до позовної заяви, клопотанні про витребування доказів кардинально відрізняється від підпису на довіреності від 17.01.2023.

03.03.2023 позивачем подано заяву про зміну предмету позову в якому зазначено, що згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

19.04.2023 від відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Охмак В.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - адвокат Шулік О.Й. в судовому засіданні підтримала викладені у відзиві заперечення проти позову та прохала відмовити позивачеві в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, але заздалегідь направила клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області представника в судове засідання не направило, однак в матеріалах справи мається заява представника про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надав покази та зазначив, що заявнику було повідомлено про необхідність приватизації, в 2009 році пропонували приватизувати земельну ділянку.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, повно та всебічно дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В силу ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч.2 ст. 4 ЦПК України).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 в цілому складається з житлового будинку Аа1а2а3а4а5, житловою площею 122,8 кв.м., літньої кухні Д, погреба Г, літньої кухні Е, вбиралень Р,Н, сараїв З,З1, сараїв Л,Л1, зливних ям И,О, водопровода Кв, огорожі №1 ,2, льоху т, сараю у, вбиральні М, який розташовано на земельній ділянці комунальної власності площею 1221 кв.м.

Позивачу ОСОБА_3 в 1/4 частці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. від 20 лютого 2008 року належить житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідачці ОСОБА_4 до вересня 2020 року належала на праві власності 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а саме на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданий Першою Кременчуцькою державною конторою 07.03.1997р., р.№4-426 замість втраченого, виданого Кременчуцькою державною конторою 11.09.1953р. належало 3/16 частин; на підставі договору дарування, посвідченого 10.01.1992р. Другою Кременчуцькою державною конторою р.№ 9 належало 1/10 частина; на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.04.1962р. Другою Кременчуцькою державною конторою р.№ 1981 належало 3/20 частини; на підставі дублікату договору купівлі-продажу, ВКВ № 837976, виданий 14.12.2007р. Полтавським держархівом р. № 1-650, замість втраченого договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Кременчуцькою державною конторою 31.05.1954р., р. № 5768/2 належало 1/16 частина.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 1132 від 10.10.1997 Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам, передано у приватну власність громадянам земельні ділянки для обслуговування жилих будинків і господарських будівель (присадибна ділянка) згідно розмірів, що підтверджуються даними бюро технічної інвентаризації в тому числі ОСОБА_4 , земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0610 га.

Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 24 грудня 2009 року Про затвердження рішень виконавчого комітету міської ради про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок, затверджено рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок згідно з переліком. Додаток до рішення міської ради від 24.12.2009 пункт 13. Рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 10.10.1997 № 1132.

Згодом на підставі рішення Кременчуцької міської ради від 24 грудня 2009 року ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯИ № 746208 на право власності на земельну ділянку площею 0,0610 га за адресою АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У подальшому 01 вересня 2020 року ОСОБА_4 згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокоп О.Е. подарувала земельну ділянку та розташованої на ній 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями онукам ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 Земельного Кодексу.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду не передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 Земельного Кодексу України у поєднанні з нормою ст. 125 Земельного Кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Стаття 81 ЗК України визначає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно - правовими угодами; при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду (ст. 87 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до пункту 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року Про приватизацію земельних ділянок, сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним Кодексом України.

На виконання даного Декрету відповідачка ОСОБА_4 звернулася з відповідною заявою до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області для отримання у власність земельної ділянки у порядку приватизації, та в подальшому рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 1132 від 10.10.1997 ОСОБА_4 передано земельну ділянку у приватну власність площею 0,0610 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

На підставі рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 24.12.2009 ОСОБА_4 державний акт серії ЯИ № 746208 на право власності на земельну ділянку площею 0,0610 га.

З кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер якої :12:002:0337, слідує, що суміжними користувачами (землевласниками) ніяких претензій при встановленні меж земельної ділянки не встановлено.

З позиції позивача слідує, що вона вважає, що рішенням Кременчуцької міської ради від 24 грудня 2009 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0610 га за адресою АДРЕСА_1 та виданим 31.03.2010 державного акту про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) порушено її права на тримання у власність земельної ділянки на якій розміщено її житловий будинок.

Однак, позивачем не доведено той факт, що вона у порядку передбаченому Земельним Кодексом України зверталася до Кременчуцької міської ради для передачі їй у власність або користування із земельних ділянок комунальної власності земельна ділянка.

Також, позивачем не оскаржується рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 1132 від 10.10.1997 Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам, яким передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,0610 га.

У відповідності до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1 ст. 393 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини третьої статті 140 та частини першої статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Статтею 26 зазначеного Закону передбачено, в тому числі, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування передбачені також ст.122 Земельного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб передають сільські, селищні, міські ради.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено підстави набуття права на землю, а саме те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені ст.121 Земельного кодексу.

Згідно частини 6 статті 118 Земельного Кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Частиною 7 вказаної норми Закону передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Наявні у справі докази не доводять факт підтвердження доводів позивача про те, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку з порушенням вимог законодавства, що призвело до порушення права позивача на отримання у власність земельної ділянки, на якій розміщено її житловий будинок.

Позивач, заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Кременчуцької міської ради від 24 грудня 2009 року "Про затвердження рішень виконавчого комітету міської ради про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок" в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0610 га та державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , посилалась на те, що вказаними рішенням і відповідним Державним актом порушується її право на отримання у власність земельної ділянки, розміром 0,0610 га, що розташована в АДРЕСА_1 , не подала суду належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення Кременчуцькою міською радою норм земельного законодавства при вчиненні дій та прийнятті рішень, які є предметом оскарження відсутні; відповідач ОСОБА_4 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, наданих їй законом.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник)передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 719 ЦК України визначено вимоги до форми договору дарування.

Інформація про те, що протягом визначеного ст.728 ЦК України строку сторони правочину порушували спір про розірвання укладеного договору в справі відсутні.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, наданих судам в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, що беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивачка не є стороною у оспорюваному правочині та не довела наявності підстав, які б мали наслідком недійсність договору дарування, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону.

Суд сприяв стороні позивача у витребуванні необхідних, на думку останнього доказів, які б могли підтвердити або спростувати доводи, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо незаконності та необхідності скасування: рішення Кременчуцької міської ради від 24 грудня 2009 року "Про затвердження рішень виконавчого комітету міської ради про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок", Державного акта серії ЯИ № 746208 про право власності на земельну ділянку площею 0,0610 га за адресою АДРЕСА_1 , договору дарування земельної ділянки та розташованої на ній 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями від 01.09.2020, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи той факт, що позов задоволенню не підлягає, а тому судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 315 354, 355 ЦПК України, ст.15, 21, 182, 203, 215, 328, 1301, 1166, 1167, 1225, 1301 ЦК України, ст.106,116, 118, 122, 155 ЗК України, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Олександр Едуардович про визнання неправомірним та скасування рішення Кременчуцької міської ради, про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25 травня 2023 року.

Суддя Маханьков О.В.