Дата документу 18.04.2023 Справа № 336/6427/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6427/20 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/880/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова Олена Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є непрацездатною особою, за станом здоров`я та віком потребує догляду та матеріальної допомоги, після смерті дружини з 2013 року проживає один в будинку АДРЕСА_1 частин якого належить йому на праві власності. Також його стан здоров`я, вік, знаходження у лікарнях призводило до залишення будинку без нагляду під час перебування у лікарнях.

Він прийняв пропозицію відповідача, яка є його родичкою та проживає на одній з ним вулиці, щодо надання йому допомоги, 22 жовтня 2013 року він склав на відповідача заповіт.

У 2014 році за ініціативою ОСОБА_3 , яка повідомила про необхідність доробити документи та укласти новий договір по догляду за ним та для обслуговування будинку, він звернувся до уповноваженої особи, де підписав як з`ясувалось пізніше договір дарування.

В силу похилого віку, хворобливого стану та довіри до родички він не розумів, який документ підписав, вважав, що в оспорюваному договорі передбачені всі права і обов`язки, про які сторони домовились, а саме: довічне утримання в обмін на житловий будинок.

Зазначив, що помилився щодо правової природи правочину, договір дарування є вкрай невигідним для нього, іншого житла він не має, потребує сторонньої допомоги та підтримки, проте відповідач не надає матеріальної допомоги, не забезпечує ліками, продуктами харчування, заборгувала з оплатою комунальних послуг, внаслідок чого до будинку у 2020 року припинили газопостачання, змінила ставлення до нього, не навідувала під час хвороби, створює незручності у користуванні помешканням, порушує його спокій.

На підставі зазначеного просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 14 січня 2014 року між ним та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 33.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Шаповалову О.Г.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що правочин вчинено під впливом помилки внаслідок похилого віку, перенесених тяжких захворювання, смертю дружини, відсутністю прямих родичів та нащадків, які могли ним піклуватись, він не отримував екземпляр договору, з 2014 року він продовжував проживати у будинку, це його єдине житло, він сплачує комунальні послуги, відсутні докази його наміру укласти договір дарування, про існування договору дарування дізнався лише в 2020 року після відключення будинку від газопостачання, свідки є зацікавленими особами, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що її сім`я піклувалась про позивача до посвідчення договору дарування, приватний нотаріус роз`яснювала суттєві умови договору, на час укладання договору стан здоров`я позивача був задовільним, протягом 2013-2014 років на стаціонарному лікуванні не перебував, стороннього догляду та допомоги не потребував, майновий стан позивача був задовільний, нею здійснювались витрати на утримання будинку, відносини між сторонами були теплі та родинні до 2020 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи підтверджено, що 22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно ОСОБА_3 (т.1 а.с.13-14).

Відповідно до умов договору дарування, який був укладений 14 січня 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою Ю.В. (далі - Договір дарування), ОСОБА_1 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла в дар належні дарувальнику на праві власності 21/50 частину житлового будинку АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.15-16).

14 січня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою Ю.В. на підставі вказаного договору дарування від 14 січня 2014 року, зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно (т. 1 а.с.18-21).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач не має власних дітей, все життя підтримував родинні відносини з батьком відповідачки ОСОБА_6 , який є племінником позивача та проживає на одній АДРЕСА_3 .

Отже відповідачка ОСОБА_7 є родичкою позивача - його двоюрідною онукою.

Матеріалами справи, зокрема, Актом огляду МСЕК серія АД №168331, випискою з історії хвороби №2384/963 від 10.08.2015 року підтверджується, що ОСОБА_1 , 1941 року народження, є пенсіонером за віком, має 2 групу інвалідності загального захворювання, в 2008, 2010 році переніс ішемічні інсульти, в 2015 році лікувався у стаціонарі увідділенні аритмії та серцевої недостатності з 24.07.2015 року - 10.08.2015 року, виписаний з поліпшенням під нагляд дільничного лікаря (т. 1 а.с.9-12).

Підставою для встановлення другої групи інвалідності (до якої належить позивач) є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до обмеження життєдіяльності особи при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді, або допомоги (Положення про порядок, умови, критерії встановлення інвалідності, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317).

Отже, медичні документи, які надано суду першої інстанції, свідчать про те, що починаючи з 2010 року та станом на час укладання договору дарування (січень 2014 року) ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні не перебував та постійного стороннього догляду не потребував.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

До укладення договору нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем.

Сторони укладеного договору дарування ствердили, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, цій договір не має характеру фіктивних та удаваних угод (пункт 8 Договору дарування).

За змістом пункту 6 Договору дарування ОСОБА_8 свідчив, що умови договору відповідають інтересам ОСОБА_8 , узгоджені з ним. Укладання договору не пов`язане з виконанням Обдарованою будь-яких дій матеріального або немайнового характеру на користь ОСОБА_8 зараз або в майбутньому.

Судом також встановлено, що з травня 2019 року ОСОБА_1 призначена житлова субсидія, згідно з фіскальним чеком ОСОБА_1 30.09.2020 року оплачено за спожитий газ грошову суму 5874 грн. 91 коп., 01.10.2020 року - 67 грн. 30 коп., 12.10.2020 року - 105 грн. 30 коп. (т.1, а.с.63-64).

Отже, аналізуючи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони підтверджують похилий вік, наявність у позивача певних захворювань, не пов`язаних з вадами розумової діяльності, оплату ОСОБА_1 у 2020 році за власні кошти заборгованості за спожитий газ.

Свідок ОСОБА_6 , який є батьком відповідачки, пояснив суду, що будинок по АДРЕСА_2 належав його родині, до 1998 року він мешкав за цією адресою, а після купівлі власного будинку належну йому 1/3 частину подарував брату. Після смерті дружини позивач ОСОБА_1 , який є його дядьком, залишився мешкати сам, підтримував родинні відносини з сім`єю відповідачки, отримував всю необхідну допомогу. З іншими родичами, в тому числі і тими, які мешкають з ним в одному будинку, відносини у позивача не склалися. Саме позивач запропонував оформити заповіт, а потім подарувати належну йому частину будинку відповідачці, щоб вона переїхала мешкати до нього, і ОСОБА_1 не залишався самотнім. З цією метою оформив на його ім`я довіреність для підготовки документів на відчуження будинку. Після розлучення відповідачка опинилась у скрутному матеріальному становищі, виникли борги за газ, після цього між позивачем та відповідачкою виник конфлікт.

Свідок ОСОБА_9 , яка бувала в гостях у відповідачки, також пояснила, що ОСОБА_10 жила разом з дідусем, з яким у неї були саме родинні відносини.

Суд надав оцінку показанням свідка позивача - ОСОБА_11 , зазначивши про те, що обставини оформлення документів на спірний будинок на відповідачку стали відомі свідку у 2018-2019 роках та зі слів позивача, що не узгоджуються з тими підставами, якими обґрунтовано позов. Крім того, свідок не повідомила жодних обставин, які відносяться до часу укладання оспорюваного договору у 2014 році, пояснивши, що вони їй невідомі. При цьому свідок позивача ОСОБА_11 стверджувала, що років 5 після смерті дружини (у 2013 році) ОСОБА_1 обслуговував себе самостійно, а в 2018 році вона почала йому допомагати, оскільки внучка весь день була на роботі, приходила тільки у вечорі.

Показання свідка позивача ОСОБА_12 також не містять відомостей про факти, які є предметом доказування у цій справі, а лише підтвердили той факт, що позивач був достеменно обізнаний, що передав право власності на будинок онучці, однак у 2020 році після виникнення конфлікту щодо оплати за спожитий газ вирішив переглянути своє рішення.

Обидва свідка зазначили, що ОСОБА_1 потребує допомоги саме на теперішній час.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву (т.1, а.с.30-34), позивач ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі 5000 грн., що більш, ніж встановлений законом прожитковий мінімум на непрацездатну особу.

Позивач не заперечував вказані обставини та не надавав доказів на їх спростування ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій, як і не заперечував той факт, що на час укладаннія спірного договору відповідачка знаходилась в декретній відпустці та отримувала лише відповідну допомогу.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що позивач на час укладання спірного договору 14.01.2014 року потребував сторонньої допомоги, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки ці обставини не підтверджено належними доказами.

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).

Колегія суддів критично ставиться до наданої представником позивача в суді апеляційної інстанції копії Виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , які містить рекомендації щодо потребування стороннього нагляду і підтримуючого лікування (т.2, а.с.4), оскільки, по-перше, наявності об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне надання суду першої інстанції, (який протягом майже двох з половиною років розглядав зазначену справу), вказаного документу заявником не наведено, а апеляційним судом не встановлено, по-друге, зазначена виписка містить дату 24 січня 2022 року, а отже не підтверджує обставин, які існували на час виникнення спірних правовідносин укладання договору дарування у січні 2014 року.

Допитана як свідок приватний нотаріус Шаповалова О.Г., пояснила що конкретних обставин нотаріального посвідчення оспорюваного договору не пам`ятає за давністю подій, проте зазначила, що при посвідченні договору дарування ОСОБА_1 , як і іншим дарувальникам, зокрема, було роз`яснено, що цей договір є безвідплатним, не покладає ніяких обов`язків на обдаровану та не містить інших умов, які обдарована мала б виконати в обмін на дарунок. Підстав відмовити у вчиненні нотаріальної дії не було, як не було сумнівів щодо усвідомлення ОСОБА_1 , який саме договір він укладає та на яких умовах.

При цьому матеріали справи містять також заяви ОСОБА_1 приватному нотаріусу ОСОБА_13 про те, що він, як ОСОБА_8 , стверджує, що на момент відчуження частки житлового будинку він не перебуває у шлюбі та не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, право користування будинком у третіх осіб відсутнє (т. 1, а.с.93-94).

Твердження позивача, що саме з укладанням договору від 14.01.2014 року він пов`язував обов`язок відповідачки відносно нього щодо подальшого догляду та опіки, спростовується змістом позовної заяви ОСОБА_6 , в якій він зазначає, що відповідачка опікувалася ним та допомагала після смерті його дружини, тобто ще до укладання спірного договору (т. 1, а.с.1-4).

Апеляційний суд зазначає, що позивач не доводив і суд першої інстанції не встановлював, що відповідачка чинить йому перешкоди у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення. Спір між сторонами не стосується втручання у право позивача на повагу до житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не передав відповідачці майно за договором дарування, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до пункту 10 Договору дарування прийняттям подарунку вважатиметися одержання Обдарованою оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Під час розгляду справи позивач не заперечував той факт, що після укладання спірного договору він передав відповідачці всі правовстановлюючі документи на будинок, ключі від будинку, та ОСОБА_3 оселилась у подарований будинок.

Матеріали справи містять: копію технічного паспорту, в який внесено відомості про нового власника ОСОБА_3 (т. 1, а.с.110-112), копії договорів укладених на ім`я ОСОБА_3 на користування послугами з водопостачання, водовідведення (т.1, а.с.119-123), газопостачання (т.1, а.с.124), копії квітанцій про оплату комунальних послуг (т.1, а.с.116-117).

Письмовими доказами підтверджено, що відповідач за власні кошти замінила в будинку міжкімнатні двері (т. 1, а.с.115 зворот), відновила та замінила паркан (т. 1, а.с. 115).

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що позивач сплачує всі комунальні платежі, оскільки на підтвердження цих обставин будь-яких доказів, ніж квитанції щодо оплати за спожитий газ в 2020 році позивачем не надавалось ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Посилання ОСОБА_1 на наявність помилки під час укладення оспорюваного правочину обмежується його доводами про інше розуміння правової природи правочину, ніж договір дарування. При цьому вирішальним у сприйнятті змісту укладеного правочину ОСОБА_1 визначає, що не мав наміру дарувати свій будинок.

Водночас ОСОБА_1 не зазначив, які саме положення договору дарування є такими, що спричинили неправильне розуміння ним правової природи правочину.

Так, ОСОБА_1 не обґрунтував належним чином, як саме його внутрішня воля щодо складання договору дарування та волевиявлення на передачу житлового будинку ОСОБА_3 як мета правочину (договору довічного утримання), який він насправді хотів вчинити, були змінені впливом ОСОБА_3 , та у чому саме такий вплив полягав.

Посилання позивача на те, що перші роки (до 2019 року) після укладання договору ОСОБА_3 сумлінно виконувала свої зобов`язання, не зазначаючи які саме зобов`язання, та відсутністю у зв`язку з цим сумнівів щодо правової природи укладеного між ними правочину, не є тими обставинами, які б вплинули на його волевиявлення.

Тобто недоведеним є факт неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин, що вплинуло на його волевиявлення.

Саме аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2023 року274/4338/20.

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Отже, правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Доводи позивача про те, що йому призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, не спростовують висновків суду, оскільки ОСОБА_1 офіційно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а тому має право на отримання відповідних субсидій.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20) зазначено, що:

«суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що уклавши у 2015 році договори, позивач усвідомлювала правову природи правочинів та мала намір укласти саме договори дарування, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, діти позивача. Також Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги, що позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування. Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а також врахував відносини, які склалися між сторонами спору протягом тривалого часу».

З огляду на встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку про те, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення ним правочину у 2014 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним його житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: Г.С.Подліянова

І.В. Кочеткова