ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/506/20 Номер провадження 22-ц/814/1969/23Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 18 липня 2022 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення - 27 липня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна у спільній сумісній власності та виключення частини майна зі спадкової маси,

треті особи: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дробітько Вікторія Вікторівна, Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» в особі Центрального відділення Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» у м. Полтаві

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вкзаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на у спільному сумісному майні подружжя, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 і легковий автомобіль ВАЗ 111830, днз НОМЕР_1 , синього кольору, 2007 року випуску; виключити зі спадкової маси після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 зазначеної квартири і легкового автомобіля.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з жовтня 2002 року по жовтень 2011 року.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти, у тому числі кредитні, ними придбано у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру і легковий автомобіль.

За життя, після розлучення до смерті, ОСОБА_3 не заперечував права спільної власності на зазначене майно, будь-яких спорів чи конфліктів з цього приводу між ними не виникало.

Оскільки зазначене майно (квартира і автомобіль) були оформлені на ім`я ОСОБА_3 , то після його смерті це майно включено до спадкової маси, що не може бути законним.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 18 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що всупереч сталій судовій практиці, якою визнається презумпція спільності майна, придбаного за період перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції не навів жодного обґрунтованого доводу та відповідних доказів, які б підтвердили, що спірне майно придбане ОСОБА_3 за власні кошти.

Судом проігноровано те, що розірвання шлюбу не змінює статус спільності майна, придбаного у шлюбі, а також те, що позивачка як дружина надавала згоду на укладення як кредитного договору, так і договору іпотеки, заявляючи про спільність майна, що придбавається.

Безпідставним є також посилання суду на невиконання зобов`язань за кредитним договором, так як спільність майна подружжя презюмує і спільність зобов`язань за угодами, укладеними в інтересах сім`ї. Закон України «Про іпотеку» прямо передбачає збереження іпотечних зобов`язань у разі переходу права власності на предмет іпотеки.

Хибним та таким, що не ґрунтується на законі, є висновок суду щодо сплину строку давності, так як початок перебігу строку давності у спірних правовідносинах пов`язується не з датою розірвання шлюбу, а з моментом, коли особа дізналася про порушення свого права.

У відзиві адвокат Мирко Р.О., представник ПАТ «МТБ Банк», наполягає на необгрунтованості доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Звертає увагу на те, що позивачка не надала суду жодних доказів про те, що саме вона надавала кошти на купівлю квартири, вносила кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, а сам по собі факт придбання майна у зареєстрованому шлюбі автоматично не породжує права спільної власності.

Наголошується, що спірна квартира придбана у 2008 році, шлюб між позивачкою і ОСОБА_3 розірваний у 2011 році, а до суду позивачка звернулася тільки у 2018 році, тобто з пропуском строку давності.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що з 05.10.2002 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина - донька ОСОБА_4 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07.10.2011 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано (а.с.20).

Зазначеним судовим рішення встановлено, що сторони спорів про місце проживання дитини та про майно на момент розірвання шлюбу не мають.

В період шлюбу, 16 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2630, ОСОБА_3 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У пункті 2.1. договору купівлі-продажу зазначено, що продаж здійснюється за суму, що еквівалентна 65 000 доларам США, з яких 40 000 доларів США (еквівалент у гривнях), - це кредитні кошти, які сплачуються після укладення кредитного договору, а кошти в еквіваленті 25 000 доларам США ОСОБА_3 сплачує відразу після укладення договору.

У пункті 3.2. договору купівлі-продажу зазначено, що цей правочин вчинено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , згідно її заяви (т.1 а.с.184-185).

У нотаріально посвідченій заяві від 16 травня 2008 року ОСОБА_1 , даючи згоду на придбання квартири, підтвердила, що гроші, які витрачаються на її придбання, є спільною власністю, правочин укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, а придбана квартира буде спільною власністю (т.1 а.с.188).

16 травня 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» в особі Філії ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» у м.Полтаві укладений кредитний договір № 00553/PR, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 49 631, 27 доларів США. Кредит виданий для придбання квартири. ОСОБА_1 як дружина у договорі надала письмову згоду на отримання ОСОБА_3 кредита (т.1 а.с.32-34).

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 травня 2008 року між ОСОБА_3 і ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» в особі Філії ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» у м. Полтаві був укладений договір іпотеки № 00640rP, за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.38-40).

В період шлюбу ОСОБА_3 придбав легковий автомобіль марки ВАЗ 11830 синього кольору, 2007 року випуску, зареєстрований 19.09.2007 року на його ім`я.

Вартість квартири АДРЕСА_1 становить 260 742, 00 грн, вартість автомобіля марки ВАЗ 11830 синього кольору, 2007 року випуску становить 107 558, 00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у зв`язку із чим 23.06.2017 року заведена спадкова справа № 60841941 у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В.

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_3 , подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк (т.2 а.с.48).

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є також ОСОБА_2 (т.2 а.с.53).

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ПН ОСОБА_6 із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (т.2 а.с.126-127).

Листом від 05 червня 2020 року ПН ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва у зв`язку із відсутністю згоди кредитора - АТ «МТБ Банк», та наявністю арешта на все майно ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції визнав не підтвердженим належними доказами факт визнання померлим ОСОБА_3 права ОСОБА_1 на частину квартири та автомобіля.

Суд також врахував той факт, що спірна квартира передана в заставу за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором про надання кредиту на придбання квартири, позивачка в свою чергу не надала підтвердження щодо розміру кредитної заборгованості, яка була погашена під час шлюбу, та, відповідно, за чиї кошти було здійснено платежі по договору; позивачка не надала жодного доказу того, що вона після розірвання шлюбу зверталася з позовом до ОСОБА_3 про поділ боргових зобов`язань за кредитним договором.

Суд також встановив, що на день подачі позову кредитна заборгованість за кредитним договором не погашена в повному обсязі, а шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано ще 01.10.2011 року, тому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено учасником справи, також є підставою для відмови у заявленому позові.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2023 року (справа № 338/358/20) викладені такі правові висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.»

У справі, що переглядається, судом встановлено, що спірне майно придбане під час перебування ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, квартира, зокрема, придбана у тому числі і за кредитні кошти.

З огляду на сталу правову позицію Верховного Суду у спорах такої категорії відповідач у справі - ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_3 , мав би надати суду докази, які спростовують презумпцію спільності майна, придбаного у шлюбі, проте всупереч приписам ст. 81 ЦПК України такі докази суду не надані не тільки відповідачем, але і третьою особою - ПАТ «МТБ Банк», кредитором за кредитним договором та іпотекодержателем.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини (частина 3 статті 61 СК України).

Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

За змістом наведених норм право власності подружжя на майно, придбане у шлюбі за рахунок кредитних коштів, не ставиться у залежність від виконання та/або припинення зобов`язань з повернення коштів за кредитним договором, оскільки у разі поділу майна подружжя, визначення їхніх часток у спільній власності, придбаної за кредитні кошти, кожен із подружжя набуває також обов`язки позичальника у кредитних відносинах.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року (справа №201/6412/17) викладений правовий висновок про те, що «положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.»

Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що спірне майно - квартира і автомобіль, є (було) особистою власністю ОСОБА_3 , тому позовні ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину спільного майна та виключення його із спадкової маси є законними і обґрунтованими.

Щодо позовної давності

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року справа №320/3072/18 викладений такий правовий висновок щодо застосування приписів ст.72 СК України.

«Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).»

У справі, що переглядається, встановлено, що за станом на час розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 жодних спорів щодо спільно нажитого майна не існувало, про що зазначено у рішенні суду про розірвання шлюбу.

Матеріали справи також не містять жодних доказів про те, що із жовтня 2011 року по 20 березня 2017 року (день смерті ОСОБА_3 ) між колишнім подружжям існували певні спори щодо майна, придбаного у шлюбі, а це свідчить про те, що за взаємною згодою спільне майно перебувало у користуванні одного із подружжя.

Відповідно до встановлених обставин у справі після смерті ОСОБА_3 спірне майно, яке було зареєстроване на нього, увійшло до спадкової маси і позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні з огляду на існуючий арешт майна, зареєстрованого за ОСОБА_3 , та відсутність згоди кредитора - ПАТ «МТБ Банк».

Отже, саме із червня 2020 року право ОСОБА_1 на частку у спільному майні було заперечене (не визнане) і почався перебіг строку давності.

Відповідно ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, понесені останньою за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 1 841,50 грн (т.1 а.с.1) + 840,80 грн (т.1 а.с.73) та за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 023, 45 грн (т.3 а.с.130), а всього 6 705,75 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 18 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна у спільній сумісній власності та виключення частини майна зі спадкової маси задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і частину легкового автомобіля ВАЗ 111830, днз НОМЕР_1 , синього кольору, 2007 року випуску.

Виключити зі спадкової маси після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і частину легкового автомобіля ВАЗ 111830, днз НОМЕР_1 , синього кольору, 2007 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 705,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26 червня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов