Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 0814/6450/2012

провадження № 61-18489св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року в складі судді Лихосенко М. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/17-02/4291-50, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 28 866,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,75 % річних, із кінцевим терміном повернення до 11 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання забов`язань за кредитним договором 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 014/17-02/4291-50, відповідно до умов якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М. В. 04 червня 2004 року за реєстровим номером № 1881.

Боржник за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 16 лютого 2012 року утворилася заборгованість у сумі 80 824,07 дол. США, що еквівалентно 645 630,51 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 25 992,05 дол. США, що еквівалентно 207 627,09 грн; заборгованості зі сплати відсотків за користуванням кредитом у сумі 13 307,03 дол. США, що еквівалентно 106 297,89 грн, заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату планового платежу за тілом кредиту в сумі 41 524,96 дол. США, що еквівалентно 331 705,53 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2009 року в справі № 2-2169/2009 з боржника ОСОБА_2 стягнено на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 224 574,20 грн, яке набрало законної сили.

Однак вказане рішення не може бути виконано у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, що підтверджується постановами державного виконавця від 25 грудня 2009 року та від 27 грудня 2011 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, яка належить ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у встановленому законом порядку, задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 645 630,51 грн згідно з наданим розрахунком.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд м. Запоріжжя заочним рішенням від 23 січня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив. Звернув стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у встановленому законом порядку, задовольнив у повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 645 630,51 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що боржник належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, судове рішення про стягнення з нього заборгованості не виконано у зв`язку з відсутністю майна, на яке можна було б звернути стягнення, тому у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду.

16 листопада 2020 року третя особа ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про перегляд заочного рішення від 23 січня 2013 року (т. 3 а. с. 1-7).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2020 року відмовлено у прийнятті заяви третьої особи ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 23 січня 2013 року (т. 3 а. с. 14).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Запорізькій апеляційний суд постановою від 20 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 як боржник за кредитним договором не надав доказів на підтвердження того, що він належним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_2 не надав жодних переконливих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його права та інтереси. Оскільки ОСОБА_1 як майновий поручитель не оскаржувала рішення суду, то суд не вбачав підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводівкасаційної скарги

11 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року.

Підставою касаційного оскарження заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року заявники зазначають неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 0417/12398/2012, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13, від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16, від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 564/2199/15, від 19 вересня 2018 року в справі № 643/16336/16, від 12 вересня 2018 року в справі № 473/825/16, від 12 вересня 2018 року в справі № 186/1974/14, від 13 квітня 2018 року в справі № 904/6455/17, від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14, від 15 травня 2019 року в справі № 333/3870/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що банк, звернувшись до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вимогою про дострокове повернення кредитних коштів та до суду з позовом про стягнення заборгованості, змінив строк виконання основного зобов`язання, розмір якого визначено рішенням суду та становить 224 574,00 грн. Тому банк втратив право після зміни строку виконання основного зобов`язання нараховувати відсотки та пеню.

Рух справи у суді касаційноїі нстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у ційсправі та витребувано цивільну справу із Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшла витребувана цивільна справа.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Доводи інших учасників справи

У червні 2022 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», який є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне провадження та відкрив апеляційне провадження через 8 років, чим порушив принцип правової визначеності та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод у справі. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/17-02/4291-50, на підставі якого він отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 28 866,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,75 % річних, з кінцевим строком повернення до 11 квітня 2017 року (т. 1 а. с. 7-9).

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору позичальник повинен повертати кредит щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати часткове погашення кредиту згідно з пунктом 1.3 цього договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 11 квітня 2017 року; щомісячно до 15 числа кожного місяця, наступного за місяцем отриманого кредиту, та при остаточному погашенні кредиту сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів, згідно зі встановленим графіком.

На забезпечення виконання забов`язань за кредитним договором 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 014/17-02/4291-50, відповідно до умов якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме - спірну квартиру, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М. В. 04 червня 2004 року за реєстровим номером № 1881 (т. 1 а. с. 11, 12).

Відповідно до пункту 3.1.4 договору іпотеки, у випадку порушення іпотекодавцем чи боржником умов кредитного договору, іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя в справі № 2-2169/2009 від 24 квітня 2009 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 224 574,20 грн (т. 1 а. с. 103). Рішення суду набрало законної сили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк посилався на те, що позичальник не виконує належним чином зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 16 лютого 2012 року становить 80 824,07 дол. США, що еквівалентно 645 630,51 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 25 992,05 дол. США, що еквівалентно 207 627,09 грн; заборгованості зі сплати відсотків за користуванням кредитом у сумі 13 307,03 дол. США, що еквівалентно 106 297,89 грн, заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату планового платежу за тілом кредиту в сумі 41 524,96 дол. США, що еквівалентно 331 705,53 грн.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Задовольняючи позовні вимоги та звертаючи стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 645 630,51 грн, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки боржник належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, судове рішення про стягнення з нього заборгованості також виконано не було у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення, то у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок цієї заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з невиконанням боржником кредитного зобов`язання.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині визначення розміру кредитної заборгованості,в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, з огляду на таке.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 кредитного зобов`язання у 2009 році банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду від 24 квітня 2009 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 224 574,20 грн (т. 1 а. с. 103). Рішення суду набрало законної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначені висновки підтвердила Велика Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс), оскільки не вбачала підстав для їх відступу. Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила раніше висловлений свій висновок, викладений у пункті 123 постанови від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, та зазначила, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання, нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Звернувшись у 2009 році із позовом про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання, а тому втратив право нарахувати відсотки та пеню після цієї дати.

Оскільки вказаним судовим рішенням встановлена сума заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором у розмірі 224 574,20 грн, то саме в рахунок цієї суми заборгованості необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру.

Тобто станом на час звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки сума заборгованості за кредитним договором від 12 квітня 2007 року в межах забезпечення зобов`язання за договором іпотеки становила 224 574,20 грн, а не 645 630,51 грн, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Відповідно, сума кредитної заборгованості, в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, становить 224 574,20 грн.

Отже, доводи касаційної скарги є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції підлягають зміні в частині визначення розміру кредитної заборгованості, в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну резолютивної частини оскаржуваних судових рішень.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до платіжного доручення від 02 березня 2012 року № 1016 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплатило судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3 219,00 грн.

Згідно із квитанцією від 22 березня 2021 року № ПН537211 ОСОБА_2 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 828,50 грн.

Відповідно до квитанції від 22 грудня 2021 року № ПН612261 ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 6 438,00 грн.

Оскільки позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», задоволено частково у сумі 224 574,20 грн, що становить 34,78 % від ціни позову, заявленої у сумі 645 630,51 грн, то підлягає відшкодуванню на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» за рахунок ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 1 119,57 грн.

Оскільки ОСОБА_2 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги, виходячи із фактичної суми стягнення, визначеної рішенням суду першої інстанції (645 630,51 грн), то він має право на відшкодування йому за рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 679,35 грн.

Оскільки за подання касаційної скарги сплачувала судовий збір ОСОБА_1 , а також враховуючи те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то ОСОБА_1 має право на відшкодування їй за рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» судового збору за подання касаційної скарги у сумі 2 239,14 грн.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про відшкодування на користь ОСОБА_1 за рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» судових витрат за подання касаційної скарги на суму 1 119,57 грн (2 239,14 грн - 1 119,57 грн).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити в частині визначення заборгованості за кредитним договором від 12 квітня 2007 року № 014/17-02/4291-50,в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: зазначивши суму заборгованості 224 574,20 грн.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати.

В іншій частині заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 1 119 (одна тисяча сто дев`ятнадцять) грн 57 коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 1 679 (одна тисяча шістсот сімдесят дев`ять) грн 35 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк