Справа № 303/8412/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Вагерич О.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, а саме просить суд стягнути з відповідачів 2300000,00 грн. в рахунок відшкодування збитків. Також просить вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.03.2012 року він придбав, шляхом укладення договору дарування, квартиру АДРЕСА_1 за ціною 205231,00 грн. (25000,00 доларів США). Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 фактично були продавцями цієї квартири. Це стверджується тим, що відповідно до розписки ОСОБА_2 від 20.03.2012 року, 1/2 квартири, оформленої на ОСОБА_5 , належить йому. Інша 1/2 частина квартири фактично належить ОСОБА_6 , а тому така оформлена на рідну сестру його дружини ОСОБА_5 . Оплата за придбану квартиру ним була передана всім трьом відповідачам у справі. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатсьої області від 30.10.2015 року договір дарування від 20.03.2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , визнаний удаваним правочином з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатсьої області від 01.10.2015 року, яке постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року залишено в силі, у ОСОБА_4 витребувано на користь ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 . Одночасно вирішено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_7 майном, шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що за таких обставин його позбавлено як придбаного нерухомого майна - квартири, так і сплачених ним грошових коштів, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. При цьому, вартість квартири на момент звернення до суду з позовом становить 2300000,00 грн.

Таким чином із врахуванням того, що на його думку всі три відповідачі були власниками, а відтак і продавцями квартири АДРЕСА_1 , просить суд стягнути з відповідачів кошти у розмірі 2300000,00 грн., як компенсацію за втрачену ним придбану квартиру.

Ухвалою суду від 07.12.2022 року позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 12.12.2022 року представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову.

Ухвалою суду від 20.12.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 17.01.2023 року, а згодом відкладено на 15.02.2023, 01.03.2023 року, на 15.03.2023 року та на 05.04.2023 року.

Ухвалою суду від 20.12.2022 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 01.03.2023 року у задоволено клопотання про витребування доказів та частково задоволено заяву про виклик свідків.

Ухвалою суду від 05.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 03.05.2023 року, а згодом відкладено на 01.06.2023 року та на 21.06.2023 року.

Ухвалою суду від 04.05.2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 21.06.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання про визнання зловживання процесуальними правами.

Крім того, 01.03.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Бедринець М.Ю., в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відсутні докази про те, що ОСОБА_2 мав у володінні чи користуванні квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача, адвокат Мельник П.П., в судовому засіданні позов підтримав із заявлених в ньому підстав, просив його задовольнити. З приводу виклику та допиту свідків за його заявою просив допитати тільки свідка ОСОБА_8 , решту свідків просив не допитувати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Бедринець М.Ю., у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що дійсно ОСОБА_2 приймав участь в продажі квартири АДРЕСА_1 проте тільки як ріелтор, який надавав посередницькі послуги при продажі нерухомості. При цьому жодних доказів про те, що ОСОБА_2 якимось чином належала квартира АДРЕСА_1 і те, що він був її продавцем, немає. Жодних коштів за продаж цієї квартири він не отримував.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про поважність причин неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивнимиі об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином задоволено, визнано договір дарування від 20.03.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Біловар І.О., удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В ході судового розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином суд встановив, що з договору дарування від 20.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Біловар І.О., вбачається, що ОСОБА_5 було передано безоплатно у власність ОСОБА_4 , а останнім прийнято в дарунок майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . З розписки від 20.03.2012 року, складеної ОСОБА_5 , вбачається, що вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 205231,00 грн. в рахунок оплати за квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим суд зробив висновок про те, що договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 , в силу встановлених рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2015 року обставин, набув у власність від відповідача ОСОБА_5 за відплатним договором квартиру АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 15.11.2022 року № 315212593.

Одночасно судом також встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатсьої області від 01.10.2015 року, яке постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року залишено в силі, позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволено та витребувано, зокрема, у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 . Одночасно вирішено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_7 майном, шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

При розгляді вказаної справи судом встановлено, що « ОСОБА_4 відповідає критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знав про його незаконне відчуження ОСОБА_11 у ОСОБА_7 . Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права, яке не визнається відповідачами та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України. При цьому, правова природа правочину, на підставі якого квартира опинилася у власності ОСОБА_4 (дарування, купівля продаж, платний, безоплатний) не впливає на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 388 Цивільного кодексу України, при наявності вищевказаних фактичних даних.».

Таким чином обставини щодо витребування квартири АДРЕСА_1 у позивача встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Як встановлено вище, ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору, укладеного з ОСОБА_5 , який в свою чергу є договором купівлі-продажу.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

У ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно з ст. 660 ЦК України якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем.

Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору.

Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків.

При цьому, ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Враховуючи наведене, існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України, є імперативною підставою для відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків і таке відшкодування має бути здійснене саме продавцем.

Відповідальність продавця згідно з ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки. Таким чином, спеціальна норма (ст. 661 ЦК України) має переважне застосування перед нормою загальною (ст. 614 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 Зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (п. 93), від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (п. 63), від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 125.6.3))».

При цьому, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 приймала участь в розгляді цивільної справи за результатами розгляду якої було ухвалено рішення про витребування у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 з подальшим його виселенням з цієї квартири.

Таким чином, у цьому випадку продавець квартири за договором дарування від 20.03.2012 року, який визнаний договором купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_5 , була залучена до розгляду справи про витребування спірного нерухомого майна і не відвернула витребування такого майна, а відтак повинна відповідати за завдані збитки на підставі ст. 661 ЦК України, яка у спірному випадку є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення.

Одночасно суд також враховує і те, що ОСОБА_4 просить суд стягнути кошти у розмірі 2300000,00 грн. з-поміж ОСОБА_5 , також і з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , вважаючи всіх трьох відповідачів продавцями квартири АДРЕСА_1 . Таким чином ОСОБА_4 по суті стверджує про те, що стороною договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_5 , є також ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

У зв`язку з цим судом також встановлено таке. Так, на підтвердження наявності підстав для покладення на ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 солідарного обов`язку відшкодувати завдані збитки судом за заявою сторони позивача було допитано свідка ОСОБА_8 .

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що з 2003 року по 2013 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_6 був їхнім знайомим. Також їй відомо про те, що у 2012 році відбувся обмін квартирами, а саме її колишній чоловік отримав квартиру АДРЕСА_1 взамін чого, зі слів колишнього чоловіка, він заплатив грошові кошти, вилучені за проданий ним автомобіль, а ОСОБА_12 (сестра ОСОБА_4 ) віддала свою квартиру на АДРЕСА_2 .

Крім цього судом також досліджено матеріали кримінального провадження № 40003537, внесені до ЄРДР 13.10.2015 року, на підставі заяви ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_7 , у змові з ОСОБА_11 та відповідачем ОСОБА_2 шахрайським способом заволоділи грошовими коштами у зв`язку з продажем квартири АДРЕСА_1 . При цьому встановлено, що постановою від 26.07.2017 року кримінальне провадження № 40003537 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку доводам сторони позивача про те, що гроші від продажу квартири АДРЕСА_1 були передані, крім ОСОБА_5 , також ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , суд робить висновок, що такі не підтверджують участі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 як продавців, а також не доводять підстав і обставин, з якими закон пов`язує удаваність угоди купівлі-продажу нерухомого майна в частині особи продавця. При цьому в ході здійснення кримінального провадження № 40003537 такі обставини перевірялися і провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Покази свідка ОСОБА_8 свідчать про її обізнаність з обставинами набуття квартири АДРЕСА_1 фактично тільки зі слів ОСОБА_4 .

Як зазначає Верховний Суд у своїй постанові від 22.07.2020 року (справа № 265/3310/17), при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до ст.ст. 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

Таким чином саме у відображеному вище порядку можуть встановлюватися обставини, за яких стороною договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 можуть також вважатися ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

В той же час, судового рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у частині, що стосується продавця, удаваною угодою і, що дійсними продавцями за цим договором є всі три відповідача у цій справі немає, таких позовних вимог в межах цього спору позивачем не заявлялося.

З огляду на встановлене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 та ОСОБА_6 обов`язку відшкодувати ОСОБА_4 завдані збитки.

В силу вимог ст. 81 ЦПК України позивач повинен також обґрунтувати розмір збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

При цьому, вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 640/14719/15-ц).

Розмір збитків від втрати квартири АДРЕСА_1 визначено позивачем з урахуванням її ринкової вартості на час подання цього позову до суду.

Відповідно до висновку про вартість майна, складеного ФОП ОСОБА_13 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 226/21 від 09.04.2015 року), ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 21.10.2022 року становить 2300000,00 грн. Така вартість відповідачами не спростована.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2300000,00 грн. в рахунок відшкодування збитків, які виникли у зв`язку з вилученням за рішенням суду квартири АДРЕСА_1 на користь третьої особи, оскільки встановленим законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про неможливість відчуження майна продавцем, є відшкодування заподіяних йому збитків з підстав, передбачених ст. 661 ЦК України, в силу чого позов підлягає задоволенню частково. В задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 слід відмовити з огляду на встановлене вище.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам.

Так, позивачем в сукупності було сплачено судовий збір в розмірі 13438,00 грн. По своїй суті судом відмовлено в задоволенні двох вимог до відповідача ОСОБА_2 та до відповідача ОСОБА_6 . Таким чином, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4473,33 грн. (1/3).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 626, 627, 638, 655, 658, 660, 661 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2300000,00 гривень (два мільйони триста тисяч) гривень в рахунок відшкодування збитків.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 4479,33 гривень судових витрат.

В задоволенні позову решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ).

Представник позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Представник відповідача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 ).

Відповідач: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 )

Повне рішення складено 27.06.2023 року.

Суддя А.М.Заболотний