Справа № 346/1892/22
Провадження № 2/346/153/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.М.

з участю: секретаря Тимошишин І.Л.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Синишина П.Є.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення,-

в с т а н о в и в:

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є пенсіонером за віком та місце його проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . На прохання ОСОБА_3 , яка його дочкою, він надав свою згоду на її проживання із сім`єю у вказаному будинку, а сам проживав у старому будинку. Останнім часом ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у доступі до житла, змінила замки, не впускає до будинку та викинула його всі речі на вулицю. Крім того, вона забрала в нього документи на житло та не впустила його із представником МБТІ до будинку. Оскільки іншого житла у нього немає, він змушений ночувати у знайомих. Щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , які спричинають йому фізичні та душевні страждання, він неодноразово звертався до правоохоронних органів. Тому позивач просить зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вселити його до вказаного будинку, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Коломийського міськрайонного суду від 27.05.2022 року справу передано для розгляду судді Калинюку О.П.

Ухвалою цього ж суду від 03.06.2022 року відкрито загальне позовне провадження в даній справі, призначено підготовче засідання (а.с. 18), а ухвалою від 05.07.2022 року заяву про самовідвід судді Калинюка О.П. задоволено, справу передано на повторний автоматизований розподіл (а.с.33-34 ).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Коломийського міськрайонного суду від 06.07.2022 року справу передано для розгляду судді Яремин М.П.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.07.2022 року зазначену справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче засідання та відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, враховуючи майновий стан позивача (а.с.38-39).

Згідно з ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 19.04.2023 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , яка є новим власником житлового будинку, з приводу усунення перешкод в користуванні яким та вселення до якого заявлено позов (а.с.122-123).

09.05.2023 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано, що після продажу/дарування, право користування членів сім`ї колишнього власника житла припиняється. У постанові від 25.07.2018 року Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Зазначає, що ОСОБА_1 не є членом її сім`ї, не проживав разом з нею та не вів спільного господарства, на момент переходу права власності на будинок, він в ньому не був зареєстрований та не проживав. Згідно з актом обстеження від 10.03.2021 року, який складений в присутності комісії та сусідів, останні вказали, що ОСОБА_1 близько 4 років фактично проживає в смт. Заболотів Снятинського район Івано-Франківської області, із своєю співмешканкою. Твердження позивача вважає видуманими та неправдивими, які нічим не підтверджені. Крім того, він не пред`явив до неї жодних позовних вимог як до нового власника житла. Тому просить в задоволенні позову відмовити.

19.06.2023 року представник позивача, адвокат Синишин П.Є. електронною поштою надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просить зобов`язати відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вселити позивача до вказаного будинку, а також стягнути з відповідачів судові витрати (а.с. 151-153).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві, просить ці вимоги задовольнити. Він також зазначив, що на прохання дочки ОСОБА_3 , яка мала намір продати свій будинок в смт.Заболотів, добровільно впустив тимчасово її із сім`єю проживати в належний йому будинок, а сам проживав в старому будинку. Однак, вона його вигнала з будинку, забравши всі документи (медичну книжку, сертифікати щодо заохочень, план архітектури на забудову, документи на цеглу та інші), його речі повикидала, скориставшись тим, що він деякий час додому не приїжджав, та разом з чоловіком не впускають його до будинку, у зв`язку з чим він звертався до поліції, та змушений проживати у знайомих.

Представник позивача, адвокат Синишин П.Є. в судовому засіданні вказав, що позивач з 11.03.1998 року зареєстрований у вказаному будинку, як член його сім`ї була вселена його дочка ОСОБА_3 . З часом між сторонами почали виникати конфлікти, ОСОБА_3 замінила замки та почала створювати перешкоди позивачу у користуванні житлом. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022 року, яким ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на користування цим житлом, скасоване постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.01.2023 року, якою встановлено, що позивач не проживає за вказаною адресою з поважних причин, а також надано оцінку акту обстеження місця проживання від 10.03.2021 року, що долучений стороною відповідача, який складений комісією виключно зі слів ОСОБА_3 та сусідів. Крім того, відповідач ОСОБА_4 , укладаючи договір дарування вказаного будинку на користь своєї дочки ОСОБА_2 , знала, що позивач втратить право на проживанння у ньому. Враховуючи, що позбавлення права на житло є крайнім заходом, а також, що позивач є пенсіонером за віком, іншого житла не має, його право підлягає захиисту в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Крім того зазначила, що вказаний будинок належав позивачу ( її діду), який подарував його її матері ОСОБА_3 . З 2012 року він проживав у Сторожинецькому районі у своєї співжительки, а в 2019 року повернувся та продовжував проживати у ньому, оскільки проти цього ніхто не заперечував. Однак, згодом він запросив до себе жінку на ім`я ОСОБА_5 і виявив бажання там з нею проживати, а відповідачів виганяти з будинку та створювати конфлікти. За рішенням суду її мати виписала його з будинку, тобто в момент оформлення договору дарування цього будинку на її користь він був виписаний. Місце його теперішнього проживання їй не відоме, проте, у нього є інші діти, в яких він також має можливість проживати. В 2019 році її мати не чинила йому перешкод в користуванні будинком, а коли він почав створювати конфлікти приблизно в 2020-2021 роках, то вона йому сказала йти до своїх дітей. ОСОБА_2 вказує, що позивач не є членом її сім`ї, не проживав з нею та не вів спільного господарства, він створює загрозу її сім`ї та в належному їй будинку може проживати лише її сім`я.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності. 22.02.2023 року ОСОБА_3 подала до суду письмові пояснення, в яких вказано, що вона не являється власником домогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 був знятий з реєстрації за вказаною адресою. Тому просить в задоволенні позову відмовити (а.с. 81 ).

Суд, заслухавши вказаних учасників, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 30.04.1992 року державним нотаріусом Коломийської міської нотаріальної контори Калиняк Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1145, ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 115-117).

Даними копії Державного акту на право власності на землю серії IФ № 07-35-2/00098, виданого (дату видачі якого встановити не представляється можливим) на підставі рішення ХVІІ сесії ІІІ демократичного скликання Семаківської сільської ради від 08.12.2000 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 98, стверджується, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,5043 га, призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території с. Семаківці Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.113).

Рішенням виконавчого комітету Семаківської сільської ради №83 від 28.03.2001 року дозволено ОСОБА_1 узаконити самовільно збудований житловий будинок в АДРЕСА_1 ( а.с. 114 ).

Відповідно до довідки № 3-93, виданої 17.03.2021 року Матеївецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, за адресою: АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зять), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онуки ( а.с. 9)).

Судом також встановлено, що 11.03.2021 року позивач звертався з письмовою заявою до начальника Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу притягнення до адміністративної відповідальності його дочку ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_6 , які не пускають його до домоволодіння, мотивуючи тим, що не хотять його бачити на подвір`ї, позабивали цвяхами двері в будинку, в якому він проживав, а також ображають його нецензурними словами та погрожують (а.с.10).

Згідно з даними довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО № 3035 від 12.03.2021 року, складеної ПОГ сектору взаємодії з громадами відділу превенції Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, за результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 встановлено, що 11.03.2021 року близько 16:00 год. заявник, прийшовши за місцем реєстрації, не зміг зайти на подвір`я, у зв`язку з тим, що його дочка ОСОБА_3 не пустила його, мотивуючи тим, що даний будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою, знаходиться у її власності, та яка від написання пояснень категорично відмовилась. Опитаний по даному факту староста с. Семаківці ОСОБА_8 письмово пояснив, що був присутнім 11.03.2021 року під час того, як ОСОБА_3 не пустила свого батька ОСОБА_1 за його місцем реєстрації. Відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис строком на 3 доби (а.с. 11).

Постановою Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2022 року провадження у справі № 346/1839/21 відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. В цій постанов вказано, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 21.04.2021 року о 12 год. за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинила відносно свого батька ОСОБА_1 домашнє насильство (насильство в сім`ї), а саме умисні дії економічного характеру: не впустила жити за місцем реєстрації та проживання, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого (а.с. 12-13).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.06.2022 року постанову Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2022 року відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП залишено без змін (а.с. 27-28 ).

27.05.2022 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до начальника Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, у якій просив вжити заходів відносно самоуправних дій його дочки ОСОБА_3 , яка чинить йому перешкоди у користуванні вищевказаним будинком, не пускає до нього, змінила замки, у зв`язку з чим, він, пенсіонер за віком, змушений ночувати у знайомих, оскільки доступу до даного будинку не має та залишився на вулиці (а.с. 24).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022 року, ухваленим в справі № 346/1189/21, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням в зв`язку з його відсутністю за цим місцем проживання понад один рік (а.с. 95-96 ).

Додатковим рішенням вказаного суду від 13.12.2022 року знято з реєстрації місце проживання ОСОБА_1 , що зареєстроване за вищевказаною адресою ( а.с. 97 ).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.01.2023 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022 року в справі № 346/1189/21 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовлено. Апеляційним судом встановлено, що в даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації без поважних причин понад рік та водночас матеріалами справи підтверджується наявність поважних причин періодичного непроживання відповідача в спірному житловому будинку в силу неприязних відносин з позивачкою та перешкоджанню такому самою позивачкою.

Крім того, колегія суддів зазначила, що рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням прийняте судом з неналежною оцінкою пропорційності такого заходу з урахуванням встановлених обставин справи, оскільки судом взагалі не досліджувалися обставини щодо наявності в останнього іншого житла, придатного для проживання в ньому. Тоді як у судовому засіданні встановлено, що іншого житла у ОСОБА_1 немає, що не заперечила сторона позивача. Належних доказів щодо проживання відповідача в смт.Заболотів та наявності там житла для користування на певній правовій підставі суду також не представлено. Посилання в цій частині на постанови суду по справах про адміністративне правопорушення щодо вчинення ним психологічного насильства щодо матері співжительки, таким доказом бути не може.

Акт обстеження фактичного місця проживання від 10.03.2021 року, який міститься в матеріалах справи, належним доказом на підтвердження вказаних обставин не є, оскільки у такому не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається протягом якого строку відповідач не проживав у спірному житловому будинку та чи переривався вказаний строк непроживання. Ба більше, такий акт складено комісією виключно зі слів позивачки та сусідів.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та відповідачем існують неприязні відносини, що є перешкодою для вільного користування відповідачем спірним житлом та, відповідно, причиною періодичного не проживання ОСОБА_1 в будинку. Так, як вбачається з копій наявних у справі протоколів прийняття заяв про кримінальне правопорушення від 11.10.2020 року та від 05.03.2021 року, позивачка зверталася із заявою в правоохоронні органи щодо неправомірних дій батька, вчинення конфлікту та застосування психологічного насильства, які відбувалися за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у постанові Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2022 року, суддя встановив, що 21 квітня 2021 року позивачка обмежувала в доступі до житла свого батька ОСОБА_1 , у зв`язку з чим її дії працівниками поліції було кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КУпАП як вчинення домашнього економічного насильства. Однак, провадження у справі було закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення

Апеляційним судом також встановлено, що згідно із договором дарування житлового будинку, посвідченим 28.03.2019 року ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, ОСОБА_1 передав у дарунок ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 98-101).

Додатковою постановою вказаного суду від 09.02.2023 року скасовано додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.12.2022 року, в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 102-104 ).

Згідно з даними акту обстеження фактичного місця проживання, складеного 10.03.2021 року, комісією у складі старости сіл Семаківці, Замулинці, ОСОБА_10 , депутата сільської ради Костюк В.С., діловода с/р ОСОБА_11 в присутності сусідів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 , та встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник); ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (чоловік); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дочка); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (дочка); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько ). Зі слів заявника та сусідів ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає, так як проживає без реєстрації смт. Заболотів Івано-Франківської області ( а.с. 134).

Відповідно до виписки № 13270 ОСОБА_1 з 12.11.2011 року по 28.11.2011 року перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділі КНП «Коломийська ЦРЛ» з діагнозом: ЗЧМТ, забій головного мозку з крововиливом під оболонки, травматичний кохлеарний двібічний неврит (а.с. 14).

Згідно з даними характеристики №18/02-07/42, виданої 17.03.2021 року, ОСОБА_1 , проживаючи на території Матеївецької сільської ради, зарекомендував себе з позитивної сторони, користується авторитетом і повагою, скарги до виконкому на нього не надходили ( а.с. 16).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 31.03.2016 року, серії № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 є особою пенсійного віку (а.с. 8).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 322468032 від 10.02.2023 року право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , зареєстровано 10.02.2023 року за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л., за № 111 (а.с. 82).

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оскільки позивач вселився у спірний житловий будинок, який тривалий час належав йому на праві приватної власності, на законних підставах, він зареєстрований та проживав у ньому, є особою пенсійного віку, рішення про визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом скасовано в апеляційному порядку, іншого житла він не має, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірним будинком, обмежуючи його в доступі до цього житла, змінивши замки на дверях, чого не заперечила в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , внаслідок чого він не має можливості потрапити до нього, наявність поважних причин періодичного не проживання його в спірному житловому будинку в силу неприязних відносин з відповідачем ОСОБА_3 та перешкоджанню такому нею самою, що є перешкодою для вільного користування ним спірним житлом, що також встановлено апеляційним судом, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідачів усунути перешкоди позивачу в користуванні спірним житловим будинком та вселення його до нього.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач створює загрозу її сім`ї не заслуговують на увагу, оскільки за наявності таких дій вона вправі захистити своє право у інший спосіб. Суд критично оцінює акт обстеження фактичного місця проживання від 10.03.2021 року (а.с. 134), оцінку якому надав також апеляційний суд, оскільки у ньому не зазначено тривалість непроживання позивача у спірному будинку, про відсутність чи наявність його особистих речей та його складено комісією виключно зі слів позивача та сусідів.

З позивача слід стягнути судовий збір відповідно до кількості позовних вимог, як за 2 вимоги немайнового характеру, в загальному розмірі 1 984,80 грн.( 992,40 + 992,40) станом на день подачі позову 27.05.2022 року)), оскільки згідно з ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 08.07.2022 року йому відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

На підставі ст.ст.13, 15, 16 ЦК України, ст. 47 Конституції України та, керуючись ст. ст.82, 141, 263 - 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 , не чинити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в сумі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 26 черевня 2023 року.

Суддя Яремин М. П.