Постанова

Іменем України

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 552/6357/22

провадження № 61-3629 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду

від 09 лютого 2023 рокуу складі колегії суддів: Карпушина Г. Л.; Хіль Л. М., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку,

розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2010 року, що набрало законної сили 11 січня 2011 року, у справі № 2-6983/10, яким його позов задоволено, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_2 , дійсним

і таким, що відбувся, визнано за ним право власності на вказаний житловий будинок.

У серпні 2022 року він звернувся до нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу вищевказаного домоволодіння, оскільки мав намір його відчужити. Під час проведення перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було виявлено арешт на вказане нерухоме майно, який накладено 22 вересня 2011 року за заявою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби на підставі постанови про арешт майна боржника, яким був попередній власник будинку - ОСОБА_2 .

Вищевказаний арешт було накладено через дев`ять місяців після того, як він на підставі судового рішення стан власником спірного житлового будинку, тобто з порушенням його прав, які підлягають захисту шляхом звільнення майна з-під арешту.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд звільнити житловий будинок АДРЕСА_1 з-під арешту, що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 вересня 2011 року; дата державної реєстрації обтяжень -

22 вересня 2011 року; державний реєстратор - Сирота К. О., виконавчий комітет Полтавської міської ради; номер запису про обтяження - 20995135, реєстраційний номер обтяження - 11639448.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2022 року

у складі судді Турченко Т. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Знято арешт

з нерухомого майна, а саме: з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (з домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 , що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 вересня 2011 року; дата державної реєстрації обтяжень -

22 вересня 2011 року; державний реєстратор - Сирота К. О., виконавчий комітет Полтавської міської ради; номер запису про обтяження - 20995135, реєстраційний номер обтяження: 11639448.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що накладенням арешту

на житловий будинок АДРЕСА_1 порушені права

ОСОБА_1 , як власника цього майна, оскільки він позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтава від 21 жовтня

2022 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 не визнає чи оспорює суб`єктивні права позивача, або має інтерес у спірному майні. Тому пред`явлення до нього позову не можна вважати вірним та ефективним способом захисту.

Зважаючи на обставини справи, відповідачем мала б бути особа, в інтересах якої накладено оспорюваний арешт, тобто стягувач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк», банк), для забезпечення інтересів якого 22 вересня 2011 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби накладено арешт на нерухоме майно, що належало ОСОБА_2 . Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не з`ясував питання належності суб`єктного складу учасників справи.

Заявлені позивачем вимоги стосуються прав та обов`язків ПАТ «ВТБ Банк»,

а отже, не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка у такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів, співвідповідачів.

Апеляційний суд звернув увагу позивача на те, що відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних відповідачів, тому право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є порушене.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 552/6357/22 з Київського районного суду м. Полтави.

У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що саме протиправними діями відповідача порушено права позивача, оскільки ОСОБА_2 ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 та відмовлявся сплати кредитну заборгованість банку, унаслідок чого не знято арешт зі спірного майна.

Ні державний виконавець, ні стягувач не вчиняли виконавчі дії щодо опису та арешту житлового будинку. Виконавче провадження щодо ОСОБА_2 закрито. Крім того, воно не може бути виконано за рахунок майна позивача.

Апеляційний суд у порушення вимог закону не врахував, що належним відповідачем у цій категорії справ є саме боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні.

У цій частині посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив

У квітні 2023 року відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають.

У відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконанні перебувало виконавче провадження ВП № 26560448 з примусового виконання виконавчого листа

№ 2-2580/10, виданого 14 березня 2011 року Ленінським районним судом

м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитними договорами, укладеними у рамках Генеральної угоди від 21 грудня 2007 року № 10, що становить 1 543 458,41 доларів США, що еквівалентно 12 188 691,06 грн.

22 вересня 2011 року постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 .

Вказане виконавче провадження перебувало на виконанні з 27 квітня

2011 року по 19 травня 2017 року, оскільки постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу, що не є закінченням виконавчого провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2010 року, що набрало законної сили 11 січня 2011 року, у справі № 2-6983/10 позов

ОСОБА_1 задоволено, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , дійсним та таким, що відбувся. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

(а.с. 6).

Згідно з інформацією автоматизованої системи виконавчого провадження

у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконанні перебувало виконавче провадження № 26560448 з примусового виконання виконавчого листа

№ 2-2580/10, виданого 14 березня 2011 року Ленінським районним судом

м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитними договорами укладеними у рамках генеральної угоди від 21 грудня 2007 року № 10, що становить 1 543 458,41 доларів США, що еквівалентно в гривнях 12 188 691,06 грн.

22 вересня 2011 року постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 червня 2017 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права відповідно до статті 16 ЦК України.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого виду судочинства (пункт 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі

№ 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18)).

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У абзаці 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18).

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що

22 вересня 2011 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби оспорюваний позивачем арешт накладено на спірне нерухоме майно саме в інтересах ПАТ «ВТБ Банк», стягувача у виконавчому провадженні, тобто заявлені позивачем вимоги стосуються прав та обов`язків банку.

Вирішити питання про скасування арешту, накладеного у межах виконавчого провадження, без залучення до участі у справі в якості відповідача особи, на користь якої накладено такий арешт, є неможливим.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що судом першої інстанції не було визначено належний суб`єктний склад, не залучено співвідповідачем ПАТ «ВТБ Банк», на права та обов`язки якого впливає ухвалене у цій справі судове рішення. Зазначені обставини є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, Верховний Суд звертає увагу на те, що при розгляді цієї категорії справ суд має залучити у порядку, передбаченому ЦПК України, всіх відповідачів, чиї права можуть бути порушені судовим рішення.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 359/3609/19 (провадження

№ 61-18794св20), від 27 січня 2023 року у справі № 343/565/21 (провадження № 61-186св22), від 21 червня 2023 року у справі № 721/521/21 (провадження № 61-4131св23).

Посилання касаційної скарги на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 листопада 2019 року у справі

№ 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19), не свідчить про незаконність оскарженого судового рішення, так як у постанові Великої Палати Верховного Суду вказано про те, що залучається боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт, а це свідчить про конкретні обставини саме справи, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду.

При цьому доводи касаційної скарги про те, що винен у накладенні арешту на квартиру лише ОСОБА_2 , який допустив наявність боргу перед банком, не свідчить про те, що банк, як стягувач у виконавчому провадженні,

не повинен залучатися до участі у справі, так як таким судовим рішенням можуть бути порушені його права.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта