Справа № 385/184/23
Провадження № 2/385/133/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2023 року м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Венгрина М. В.,

секретар судового засідання Шевченко Л. О.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Петришиної К. А.,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Волошина М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення,

встановив:

позивачка звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з нього матеріальну шкоду в розмірі 10954,60 грн, що складається з 2899,60 грн витрат на операцію і лікування та 8055,00 грн транспортних витрат, а також 100000,00 грн завданої моральної шкоди та судові витрати по справі.

Стислий виклад позиції сторін

позиція позивачки

В обґрунтування позову позивач покликалась на те, що 21.09.2022 ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області звільнено від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до положень ст. 49 КК України.

В згаданій ухвалі судом встановлено, що ОСОБА_2 14.09.2017 близько 10 год 30 хв в с. Вільховецьке Гайворонського району Кіровоградської області, рухаючись на своєму автомобілі «Славута» червоного кольору по вул. Лісовій, на узбіччі побачив ОСОБА_1 , з якою на протязі останніх п`яти років перебуває в неприязних відносинах. Побачивши ОСОБА_1 , яка перебувала на вулиці, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, усвідомлюючи свою фізичну перевагу над потерпілою, на ґрунті тривалих неприязних відносин, у ОСОБА_2 виник протиправний умисел, спрямований на заподіяння невизначеного обсягу тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_1 . Невідкладно реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_2 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій та маючи за мету їх настання, зупинив автомобіль, та взявши з салону дерев`яну биту, як спеціальний предмет для спричинення тілесних ушкоджень, раптово підійшов до ОСОБА_1 . Стоячи навпроти один одного на відстані не менше двох метрів ОСОБА_2 , тримаючи в правій руці дерев`яну биту, із прикладенням значної сили, наніс удар в область голови потерпілої зверху вниз, однак остання, прикриваючи свою голову лівою рукою, зігнутою в ліктьовому суглобі, одержала удар в область передпліччя. Від сильного болю, який супроводжував отримані тілесні ушкодження, ОСОБА_3 почала кричати та кликати на допомогу сторонніх осіб, що змусило ОСОБА_2 припинити свої протиправні дії та залишити місце події у невідомому напрямку. Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритого скалкового перелому нижньої третини лівою ліктьової кістки зі зміщенням, садна верхньої третини лівого передпліччя, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 137 від 28.09.2017 відносяться до категорії середньої ступеню тяжкості.

Обставини вчинення ОСОБА_2 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України не підлягають доказуванню згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

ОСОБА_1 у зв`язку з лікуванням отриманого ушкодження витратила на ліки 2899,60 грн та понесла витрати на поїздки з місця проживання в с. Вільховецьке до лікарні, судово-медичного експерта, поліції, аптеки в м. Гайворон, в суди в м. Гайворон, смт. Ульяновка, смт. Голованівськ, винаймаючи автомобіль та сплативши 8055,00 грн.

Крім того їй завдано моральної шкоди тим, що вона змушена була провести 25 ліжко днів під час стаціонарного лікування в Гайворонській центральній районній лікарні з тілесним ушкодженням, а потім проходити лікування амбулаторно. Крім того на ліву руку було накладено пластину і шурупи, які до цього часу не зняті. Більше шести місяців ОСОБА_3 була позбавлена можливості вільно обслуговувати себе, заробляти на життя. До травми вона тримала худобу, за рахунок якої мала невеликі прибутки, за які і жила, але після травми змушена була продати всю худобу. Відбулась зміна нормального ритму життя, апетиту, погіршення сну, періодичні болі в місці ушкодження після лікування, втрата мотивації для реалізації життєвих планів. Наслідки події потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження позивачка була змушена відкладати свої поточні справи та щоразу відновлювати в пам`яті події кримінального правопорушення, що провокувало неприємні почуття та пригнічений стан і для повернення у звичний ритм життя потребувало значного часу та додаткових зусиль. Вона побоюється за своє життя та здоров`я, оскільки 05.08.2018 ОСОБА_2 знову наніс їй травми та вона зверталась до поліції щодо вчинення ним правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, а також раніше він вже був засуджений за вироком суду за побиття її та її чоловіка ОСОБА_4 . Оцінює розмір компенсації за завдану моральну шкоду в 100000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, наводячи аргументи вказані в позовній заяві, просили такий задовольнити повністю.

позиція відповідача

Відповідач у поданому відзиві позов заперечив. Вказав, що справді ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області 21.09.2022 закрито провадження в справі за його обвинуваченням за ч. 1 ст. 122 КК України за ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків притягнення його до кримінальної відповідальності. Вважає, що позов містить лише припущення про те, що саме він міг спричинити їй тілесні ушкодження при відсутності будь-яких доказів. Вказує, що саме позивач має довести в даній цивільній справі наявність його вини у спричиненні їй шкоди, саму шкоду та причинний зв`язок між його нібито навмисними діями та їх наслідками. Покликається на те, що відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Стверджує, що він не вчиняв даного кримінального правопорушення, не визнавав своєї вини, додатковим підтвердженням чого слугує те, що з 2017 року по вересень 2022 року сторона обвинувачення під час розгляду кримінальної справи не змогла в суді довести його винуватість у вчинені злочину. Вказує, що розуміє зміст ч. 6 ст. 82 ЦПК України як те, що ухвала про закриття кримінального провадження є обов`язковою для суду лише в питанні чи мали місце події та чи вчинені вони цією особою. Додатково покликається на те, що ОСОБА_1 в судових засіданнях стверджувала, що подія мала місце за межами с. Вільховецьке, на центральній дорозі Благовіщенське-Гайворон, а в обвинувальному акті слідчий вказав, що таке відбулось в АДРЕСА_1 . Наголошує на тому, що жодним доказом не доведена його вина у причетності до вчинення тілесних ушкоджень позивачці та, на його думку, не встановлена ні подія злочину ні його вина у скоєнні такого. Також він є невинною особою, оскільки його вина не підтверджена обвинувальним вироком суду. Також суд, закриваючи кримінальне провадження, залишив без розгляду цивільний позив ОСОБА_1 до нього. Просив в позові відмовити.

В судовому засіданні відповідач та його представник адвокат Волошин М. Г. підтримали позицію викладену у відзиві, просили в позові відмовити.

Крім того, зазначили, що докази, що знаходяться в матеріалах цивільної справи на а.с. 63-88 не були надані стороні відповідача, відзив подано без їх врахування, квитанція про скерування таких доказів оператором «Нова пошта» без опису вкладення не підтверджує отримання такого адресатом ОСОБА_2 .

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі

Ухвалою від 08.02.2023 залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху, надано строк для усунення недоліків такої.

Заявою від 13.02.2023 позивачкою недоліки позовної заяви усунуто, додатково повідомлено, що позивачкою буде подано докази, які на даний час вона не має змоги надати, що знаходяться в архіві Голованівського районного суду копія історії хвороби та чеки з аптеки щодо витрат на ліки.

Ухвалою від 13.03.2023 відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження.

15.02.2023 відповідач ОСОБА_2 подав заяву на ознайомлення з матеріалами цивільної справи та ознайомився з такою.

21.02.2023 позивачкою подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 22.02.2023 заяву про забезпечення позову повернуто позивачці.

06.03.2023 відповідачем подано відзив з доказом скерування такого позивачці.

13.03.2023 позивачкою подано заяву з дорученням додатків на 24 арк., про які вона раніше зазначала та з доказом надіслання копії таких на адресу відповідача.

14.03.2023 позивачкою подано клопотання про виклик свідка.

Ухвалою від 14.03.2023 задоволено заяву про відвід головуючому судді Панасюку І. В., яку заявлено відповідачем ОСОБА_2 .

Ухвалою від 17.03.2032 суддею Венгрином М. В. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначення розгляду, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

31.03.2023 позивачкою подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 03.04.2023 заяву про забезпечення прозову повернуто позивачці.

Ухвалою від 05.04.2023 закрито підготовче провадження в справі, призначено справу до розгляду в судовому засіданні, задоволено клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_5 .

06.04.2023 відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про ознайомлення з матеріалами цивільної справи та ознайомився з такою.

11.05.2023 представник відповідача адвокат Волошин М. Г. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомився з такою.

Протокольною ухвалою від 12.05.2023 розгляд справи відкладено.

Протокольною ухвалою від 13.06.2023 оголошено перерву в судовому засіданні.

23.06.2023 завершено розгляд справи в судовому засіданні.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Як встановив суд, за обвинувальним актом № 0000574 від 14.09.2017 ОСОБА_2 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України щодо заподіяння 14.09.2017 ОСОБА_1 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження (а.с.19-22).

Згідно висновку експерта № 137 від 28.09.2017 (а.с. 9-11) ОСОБА_1 14.09.2017 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритого скалкового перелому нижньої третини лівою ліктьової кістки зі зміщенням, садна верхньої третини лівого передпліччя, які відносяться до категорії середньої ступеню тяжкості.

Ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2022 року у справі № 385/1600/17 (а.с. 23-26) ОСОБА_2 , за клопотанням його захисника адвоката Ісакова А. М., яке ОСОБА_2 підтримав, було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України, на підставі вимог ст. 49 Кримінального кодексу Україниу зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 вересня 2017 року № 0000574, закрито. Також цією ухвалою було залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Дана ухвала набрала законної сили, що підтверджується поясненнями сторін.

З медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 (а.с. 12-16, 18) вбачається, що ОСОБА_1 накладено на лівому передпліччі, на місці старого консолідованого перелому дистальної третини ліктьової кістки пластину з шурупами, зокрема станом на 04.10.2022.

Вироком Гайворонського районного суду від 17.06.2014 ОСОБА_2 раніше був засуджений за заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 27-28).

З дослідженого в судовому засіданні диску з записом судового засідання в кримінальному провадженні, зокрема надання пояснень в якості потерпілої ОСОБА_1 щодо обставин заподіяння їй середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_2 вбачається, що вона повідомила про те, що подія 14.09.2017 трапилась на дорозі до траси, неподалік повороту до лісництва (а.с. 61).

З медичної картки стаціонарного хворого № 5036 за період з 14.09.2017 по 04.10.2017 (а.с. 64-74, 75-77, 81-87) вбачається, що ОСОБА_1 була госпіталізована до КЗ ЦРЛ 14.09.2017 о 13 год в відділення хірургія/травматологія та виписана 04.10.2017. Діагноз з яким була госпіталізована осколочний перелом дистальної половини ліктьової кістки без значного зміщення, заключний клінічний діагноз закритий осколковий перелом лівої ліктьової кістки зі зміщенням. Проводилась анастезія, вказаний перелік медичних препаратів які застосовувались з 14.09 по 04.10.2017. Вказано про проведення операції по встановленню накладної пластин з шурупами.

З копій фіскальних чеків на придбання лікарських засобів за період з 14.09.2017 по 04.10.2017 (а.с. 75, 79, 80) вбачається, що ОСОБА_1 придбано такі на загальну суму 2480,90 грн.

Відповідно до супровідного листа від 18.06.2018 ОСОБА_1 викликалась до Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області для допиту в якості потерпілої в кримінальному провадженні № 0000228 від 05.05.2018 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Свідок ОСОБА_5 надав суду показання, за змістом яких він неодноразово підвозив ОСОБА_1 з місця її проживання в с. Вільховецьке до м. Гайворон, смт. Ульяновка, смт. Голованівськ на слідчі дії в поліцію, в лікарню, в судові установи та назад, і очікував на неї. Такі дії він вчиняв на підставі усного договору автомобілем Мітсубісі Грандіс, належним користувачем якого він є. Середній розхід автомобіля 11 л на 1100 км. За такі послуги за весь цей час ОСОБА_1 заплатила йому 8055,00 грн. Вартість бензину обраховував відносно ціни на такий на заправці БРСМ.

В ухвалі Голованівського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2022 року у справі № 385/1600/17 вказано, що ОСОБА_2 14.09.2017 близько 10 год 30 хв в с. Вільховецьке Гайворонського району Кіровоградської області, рухаючись на своєму автомобілі «Славута» червоного кольору по вул. Лісовій, на узбіччі побачив ОСОБА_1 , з якою на протязі останніх п`яти років перебуває в неприязних відносинах. Побачивши ОСОБА_1 , яка перебувала на вулиці, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, усвідомлюючи свою фізичну перевагу над потерпілою, на ґрунті тривалих неприязних відносин, у ОСОБА_2 виник протиправний умисел, спрямований на заподіяння невизначеного обсягу тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_1 . Невідкладно реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_2 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій та маючи за мету їх настання, зупинив автомобіль, та взявши з салону дерев`яну биту, як спеціальний предмет для спричинення тілесних ушкоджень, раптово підійшов до ОСОБА_1 . Стоячи навпроти один одного на відстані не менше двох метрів ОСОБА_2 , тримаючи в правій руці дерев`яну биту, із прикладенням значної сили, наніс удар в область голови потерпілої зверху вниз, однак остання, прикриваючи свою голову лівою рукою, зігнутою в ліктьовому суглобі, одержала удар в область передпліччя. Від сильного болю, який супроводжував отримані тілесні ушкодження, ОСОБА_3 почала кричати та кликати на допомогу сторонніх осіб, що змусило ОСОБА_2 припинити свої протиправні дії та залишити місце події у невідомому напрямку. Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритого скалкового перелому нижньої третини лівою ліктьової кістки зі зміщенням, садна верхньої третини лівого передпліччя, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 137 від 28.09.2017 відносяться до категорії середньої ступеню тяжкості.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу Українизакриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.

Згідно із ст. 44 Кримінального кодексу Україниособа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 49 Кримінального кодексу Україниособа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу Україникримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України, є нетяжким злочином, за який передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років.

Отже, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ст. 49 Кримінального кодексу України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг; відсутність заперечень обвинуваченого. Будь-яких інших підстав та умов для цього законом не встановлено.

Відповідно, дотримання наведених умов, є безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, тобто, суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа).

Також суд враховує, що ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Отже, лише винне діяння, в розумінні Кримінального кодексу України буде вважатися кримінальним правопорушенням, відповідно, закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) не є реабілітуючою підставою.

При цьому ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України визначено чіткий перелік реабілітуючих підстав.

Нереабілітуючими підставами при закритті кримінального провадження, передбачені ч. 2 вказаної статті, які, в тому числі, вирішують питання про вчинення кримінального правопорушення, є, зокрема, закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Тобто закриття кримінального провадження зі звільненням особи від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою діяння, яке містить склад кримінального правопорушення.

Отже, за змістом наведених норм права, звільнення від кримінальної відповідальності застосовується лише щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та за наявності умов, передбачених законом.

Також відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на надані докази щодо наявності ухвали суду за подією, яка була між сторонами і стала підставою звернення до суду, суд визнає дану обставину щодо такої події, яка є встановленим фактом, що не підлягає доказуванню.

Крім того, суд наголошує, що згідно з ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, як зазначено вище, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ст. цієї статті, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.

Отже ОСОБА_2 мав право не заявляти, не підтримувати, заперечувати проти клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності згідно з ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу Україниу зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та просити суд проводити повний судовий розгляд, в ході якого він мав би можливість у вставленому законом порядку доводити свою невинуватість у скоєнні кримінального правопорушення, в якому обвинувачувався.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс Українивиходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Також Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм Цивільного кодексу Українищодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Також аналогічний підхід і висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справа № 161/7881/20.

Відповідно до норм ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тобто суд бере до уваги з постанови про закриття кримінального провадження обставини того що дії ОСОБА_2 за обставин вказаних в даній ухвалі мали місце та вчиненні саме ОСОБА_2 .

Відповідачем не надано доказів відсутності його вини в завданні ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Покликання ОСОБА_2 в судовому засіданні на невідповідність пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні в кримінальному провадженні та в обвинувальному акті і ухвалі суду про закриття кримінального провадження суд не бере до уваги, оскільки ухвалою суду встановлено обставини, які не підлягають доказуванню та які є обов`язковими для суду в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд враховує, що ст. 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Водночас суд наголошує, що ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 21.09.2022 закрито кримінальне провадження за нереабілітуючою обставиною, тобто не доведено невинуватість ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України, вина в такі ухвалі не встановлювалась, кримінальне провадження закрито, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності та кримінальне покарання, відповідно, не застосовувалось. Однак даною ухвалою встановлено обов`язкові для суду в цивільній справі питання про те, що мали місце дії по спричиненню ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесних ушкоджень умисно та що такі дії вчинені ОСОБА_2 . На позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Під час розгляду справи відповідачем зазначена презумпція не спростована та вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що у спірному випадку наявні правові підстави для відшкодування ОСОБА_2 шкоди заподіяної ОСОБА_1 кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За положеннями ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідно до змісту наведених норм підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків та моральної шкоди є заподіяння збитків та завдання моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Щодо матеріальної шкоди суд зазначає таке.

В частині стягнення коштів витрачених на лікування.

Позивачем документально підтверджено понесення нею витрат на придбання медичних препаратів на суму 2480,90 грн, а саме копіями фіскальних чеків на таку суму за період з 14.09.2017 по 04.10.2017 (а.с. 75, 79, 80), копією медичної картки стаціонарного хворого № 5036 за період з 14.09.2017 по 04.10.2017 з відомостями про призначені лікарські препарати.

Оцінивши описані вище обставин і надані позивачем письмові докази, суд вважає, що дані витрати ОСОБА_1 , в період перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманими внаслідок кримінального правопорушення травмами, понесла внаслідок протиправних дій, вчинених відносно неї ОСОБА_2 , нею підтверджено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та цими витратами та необхідність придбання лікарських засобів, а тому позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди на суму 2480,90 грн підлягають задоволенню. Водночас доказів понесених витрат на решту суми (2899,60-2480,90=418,70 грн) позивачкою не надано, відповідно в цій частині в позові слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Суд вважає досліджені докази належними та допустимими.

З приводу позиції сторони відповідача про необхідність суду не брати до уваги такі докази у зв`язку з положенням ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки позивачкою не скеровано їх на адресу відповідача суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали про залишення позову без руху 13.02.2023 позивачкою подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою, в тому числі, додатково повідомлено, що нею буде подано докази, які на даний час вона не має змоги надати, що знаходяться в архіві Голованівського районного суду копія історії хвороби та чеки з аптеки щодо витрат на ліки.

13.03.2023 позивачкою подано заяву з долученням додатків на 24 аркушах, а саме - копії медичної картки стаціонарного хворого № 5036 та копій фіскальних чеків на придбання ліків, вказано, що про такі вона раніше зазначала, а також доказ надіслання копії таких на адресу відповідача експрес накладну № 6928 про надіслання ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 поштового відправлення, а саме документів. Заява містить резолюцію головуючого судді про доручення до справи.

Згідно ч. 1, 4, 9, 10 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Суд вважає, що такі докази подані позивачкою під час підготовчого провадження до суду з доказами попереднього скерування іншій стороні. З приводу заперечень відповідача про те, що такі не скеровані листом з описом, то суд такі оцінює критично, та вважає таку позицію зайвим формалізмом. Також суд наголошує, що відповідач не надав спростування того, що лист був йому скерований на противагу наданій позивачкою експрес накладній № 6928 виданою «Новою поштою». Крім того, суд звертає увагу, що як відповідач, так і його представник ознайомлювались з матеріалами цивільної справи, а отже і з даними доказами, та їм надавалась можливість висловити свої заперечення щодо таких.

В частині стягнення коштів витрачених на транспортні послуги.

Судом встановлено, що у кримінальній справі № 385/1600/17 21.09.2022 Голованівський районний суд Кіровоградської області постановив ухвалу, якою звільнив ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Питання розподілу судових витрат не вирішував.

Ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Тобто положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження, зокрема і потерпілого. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В даній справі потерпіла просить відшкодувати їй 8055,00 грн, витрачених на транспортні послуги, у зв`язку з винайманням нею автомобіля для проїзду до лікарні, судово-медичного експерта, поліції, аптеки, судів, спершу в м. Гайворон, потім в смт. Голованівськ, смт. Ульяновка.

Тобто йдеться про вирішення питання, пов`язаного із процесуальними витратами у зв`язку зі здійсненням кримінального провадження, а не у зв`язку із вирішенням цивільного позову.

У справі №598/1781/17 в постанові від 17червня 2020 року ВП ВС висловила правовий висновок, за яким КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що за своєю правовою природою витрати на транспортні послуги, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування та судового провадження, які просить стягнути позивачка в порядку цивільного судочинства можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством. Отже, такі не є шкодою у розумінні ст. 1166 ЦК України. Такі витрати віднесено до процесуальних витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

У зв`язку з цим у стягненні 8055,00 грн з відповідача на користь позивачки слід відмовити.

Щодо моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до норм ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Щодо факту заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 внаслідок вчинених відносно неї ОСОБА_2 дій, які мали місце 14 вересня 2017 року, суд вважає очевидним те, що умисне заподіяння позивачці середньої тяжкості тілесного ушкодження, що полягає в нанесенні удару дерев`яною битою в область голови потерпілої зверху вниз, при якому остання прикриваючи свою голову лівою рукою, зігнутою в ліктьовому суглобі одержала удар в область передпліччя та отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого скалкового перелому нижньої третини лівої ліктьової кістки, зі зміщенням, садна верхньої третини лівого передпліччя, безумовно спричинило їй моральні страждання, які полягали у фізичному болю та стражданнях, що, в свою чергу, очевидно, мало наслідком також спричинення душевних страждань та приниження її честі і гідності.

Нормами ст. 23 Цивільного кодексу Українитакож передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд враховує характер та тривалість заподіяних їй моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, інкриміноване ОСОБА_2 кримінальне правопорушення, належить до категорії умисних.

Відповідач не надав будь-яких доказів вчинення ним дій, спрямованих на відшкодування шкоди ОСОБА_1 як в матеріальному виразі (відшкодування витрат на лікування), так і в нематеріальному (вибачення, надання певної допомоги тощо)

Також суд враховує, що позивачці, як описано вище, завдано тілесне ушкодження, що спричинило їй фізичний біль, душевні страждання, погіршення стану здоров`я, що потребувало певного часу, зусиль та витрат для його відновлення. Вона змушена була провести 25 ліжко днів під час стаціонарного лікування в Гайворонській центральній районній лікарні з тілесним ушкодженням, а потім проходити лікування амбулаторно. Крім того на ліву руку було накладено пластину і шурупи, які до цього часу не зняті. Відбулась зміна нормального ритму життя, апетиту, погіршення сну, періодичні болі в місці ушкодження після лікування, втрата мотивації для реалізації житт євих планів. Наслідки події потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Також суд зважає, що раніше, вироком від 17.06.2014 ОСОБА_2 , був засуджений за ч. 1 ст. 125 КК України за заподіяння легких тілесних ушкоджень в тому числі ОСОБА_1 .

Суд відхиляє покликання позивачки на те, що як наслідок вона змушена була продати худобу, яка приносила їй прибутки, оскільки нею не надано доказів такого, а також не бере до уваги покликання на вчинення ОСОБА_2 , у 2018 році ще одного кримінального правопорушення щодо неї, оскільки супровідний лист про виклик для допиту в якості потерпілої не є достатнім та належним доказом такого.

Також суд не бере уваги покликання відповідача, який стверджував, що не працює, який також не надав суду відповідних доказів.

Отже, підсумовуючи наведене вище, суд вважає доведеним факт заподіяння ОСОБА_1 , а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_2 та заподіянням такої шкоди позивачці.

Разом з тим, суд вважає, що ОСОБА_1 не обґрунтувала належним чином розміру моральної шкоди, заявленого нею у позовній заяві, а саме 100000,00 грн.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , виходячи з наведених вимог закону, характеру дій відповідача, завданих позивачці страждань, заподіяння їй тілесних ушкоджень, дотримуючись принципів розумності, співмірності та справедливості, слід визначити в розмірі 50000,00 грн, що, на думку суду, буде достатньою компенсацією завданих їй моральних страждань.

При цьому суд також зважає на позицію Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 752/17832/14-ц про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Слід також вказати, що залишення без розгляду цивільного позову, що був заявлений в межах кримінального провадження не перешкоджає поданню такого позову в порядку цивільного позовного провадження, що відповідає положенню ч. 7 ст. 128 КПК України.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Щодо судового збору

Також відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»позивачі звільняються від сплати судового збору у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, як встановлено судом, позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 10 від 13.02.2023.

Відповідно до норм ч. 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У зв`язку з цим з відповідача за позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди слід стягнути в дохід держави 243,17 грн, пропорційно до частини задоволеної позовної вимоги (2480,90*100/10954,60=22,65%, 1073,60*100/22,65=243,17) та 536,80 грн (50000,00*100/100000,00=50%, 1073,6*50/100=536,80) на користь ОСОБА_1 за частково задоволену позовну вимогу про компенсацію моральної шкоди.

Керуючись ст. 12, 13, 76-82, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268, 279, 280-282 ЦПК України

ухвалив:

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2480,90 грн заподіяної матеріальної шкоди 50000,00 грн компенсації завданої моральної шкоди, 536,80 грн сплаченого судового збору, а всього 53017 (п`ятдесят три тисячі сімнадцять) грн 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 243 (двісті сорок три) грн 17 коп судового збору.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 29.06.2023.

Суддя: М. В. Венгрин

Дата документу 23.06.2023