Дата документу 26.05.2023 Справа № 334/2716/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/2716/22 Головуючий у 1 інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/739/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Водоканал» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2022 року КП «Водоканал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу з оплати за централізоване водопостачання і водовідведення.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності, є суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. ОСОБА_1 споживає вказані послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Підприємство зазначало, що відповідач користується послугами КП «Водоканал», але оплату за воду та послуги каналізації не здійснює у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01 грудня 2015 року до 31 січня 2022 року в сумі 14358,95 грн.

Посилаючись на вищенаведені обставини, КП «Водоканал» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг з оплати за централізоване водопостачання і водовідведенняв сумі 14358,95 грн та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, КП «Водоканал» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2022 року, та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти її доводів, просить скаргу залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2022 року без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Рішення Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами по водопостачанню та водовідведенню, а відтак і по сплаті вищевказаних послуг.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що КП «Водоканал» є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення у житловий будинок у якому розташована квартира, у якій зареєстровані відповідачі.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане помешкання використовується двома наймачами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мають окремі особові рахунки, проте спільний лічильник води.

Згідно з довідкою КП «Водоканал», ОСОБА_1 є споживачем послуг позивача на підставі особового рахунку № НОМЕР_1 . Договору про надання послуг між позивачем та відповідачем не укладено.

Згідно з наданим первісним розрахунком, у період з 01 грудня 2015 року до 31 січня 2022 року позивач надав послуги загальною вартістю 14370,24 грн., а відповідач за вказаний період сплатила 11,29 грн.

Відповідно до наданого відповідачу розрахунку заборгованості за той же період з 01 грудня 2015 року до 31 січня 2022 року нараховано загалом 8791,91 грн. Також у цьому розрахунку міститься примітка про те, що 29 вересня 2019 року прилад обліку знято з абонентського обліку позивача та 10 грудня 2021 року його знову взято на облік.

Як вже зауважував суд першої інстанції, вказані розрахунки містять численні розбіжності у сумах нарахувань. Оскільки, відповідно до розрахунку, наданого разом із позовом, у листопаді 2017 року відповідачу нараховано 537,88 грн, а відповідно до розрахунку, наданого позивачем відповідачу, у листопаді 2017 року їй нараховано 11,79 грн.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 у належний спосіб повідомила позивача про факт свого тимчасового не проживання у кімнаті, яка перебуває у її користуванні, у зв`язку з чим вона відповідно, не користується послугами з водопостачання. При цьому скаржник не заперечує факту отримання такого листа ОСОБА_1 від 29 травня 2019 року з відповідним проханням провести перерахунок та списати борг з її особистого рахунку.

Посилання скаржника на довідку ОСОБА_1 від 15 грудня 2021 року колегія суддів визнає таким, що не відноситься до заяви від 29 травня 2019 року, адже вона надана відповідачем до матеріалів справи, як додатковий доказ працевлаштування в іншій місцевості.

Доводи апеляційної скарги про здійснення нарахування вартості спожитих послуг за показниками комерційного приладу обліку, встановленого на водопровідному вводі житлового будинку у зв`язку із не проведенням повірки приладу обліку в квартирі, колегія суддів не приймає, оскільки квартира, до якої надаються послуги, перебуває у користуванні двох наймачів, які мають різні рахунки, але спільний лічильник. Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не проживала у цій квартирі і не була повідомлена про необхідність повірки та в силу фізичної відсутності в місті, не мала можливості вплинути на проведення повірки.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо застосування судом першої інстанції строку позовної давності, колегія суддів погоджується із висновками оскаржуваного рішення суду в цій частині з огляду на таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подавала відзив на позовну заяву, у якому зокрема просила застосувати строки позовної давності (а.с. 15-17).

КП «Водоканал» було обізнане, що відповідач протягом тривалого часу не здійснювала оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти.

Із вказаним позовом КП «Водоканал» звернулось до суду 21 липня 2022 року.

Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин.

Дія карантину продовжена до 31 грудня 2021 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Оскільки при зверненні до суду КП «Водоканал» не зазначало, як саме встановлення карантинних обмежень у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 перешкодило йому звернутись до суду, апеляційний суд не бере до уваги доводи скарги щодо продовження строків позовної давності у зв`язку з дією карантину.

Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивача у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування двох різних розрахунків заборгованості, які суттєво протирічать один одному, та встановлення судом обставин, які свідчать про фактично не використання відповідачем послуг позивача у спірний період.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Водоканал» -залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2022 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: