Справа № 204/4367/23
Провадження № 2/204/1793/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» із вимогою про відшкодування моральної шкоди (а. с. 1-5).

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він з 01 жовтня 2002 року по 14 лютого 2013 року був прийнятий горно робочим очисного забою 5 розряду з повним робочим днем в шахті, а також з 22 квітня 2013 року по 14 січня 2019 року горно робочим очисного забою 5 розряду з повним робочим днем в шахті. 14 січня 2019 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України. Під час виконання трудових обов`язків він отримав професійні захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 11 січня 2022 року, в якому зазначено, що йому встановлено професійні захворювання: «Хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово -тонічним та больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Пневмоконіоз (q/1, 1/1) ускладнений хронічним бронхітом, фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого- другого ст.). Гіперхолестернемія. Міопія слабкого ступеня. Астигматизм правого ока». Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 11 січня 2022 року, причиною виникнення хронічного професійного захворювання є: пил переважно фіброгенної дії, кремнію діоксин кристалічний при вмісту вільного діоксиду кремнію до 5% - фактична величина 74,3 -91,28 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3. Тривалість дії упродовж зміни 53 - 91,7% зміни. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 44,4 - 97,9 Вт, при нормативному значенні 90Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 43,3 - 64,6 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується - фактична величина 12 кг при нормативному значенні 30 кг. Робоча поза в нахиленому положенні більше 300-62% зміни при нормативному значенні до 300 - 25% зміни. Нахили корпусу 20-65 разів за зміну, при нормативному значенні 50 - 100 разів за зміну. Фактичні рівні звукового тиску, еквівалентні рівні шуму 90-92дБА, при нормативному значенні 80 дБА. Вважає, що відповідач протягом тривалого часу грубо порушував ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпП України, що саме і призвело до виникнення у нього професійного захворювання. При цьому, зазначає, що згідно МСЕК йому первинно встановлено 65 % втрати працездатності за професійними захворюваннями та третю групу інвалідності безстроково. Вказує, що у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематично необхідністю отримання медичної допомоги. Зазначає, що він постійно відчуває психічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стану. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання. Тому, прохає суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 150000 гривень разом із витратами на правову допомогу у сумі 10000 гривень.

Ухвалою суду від 31 березня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 30), яка надіслана сторонам 31 березня 2023 року за вихідним № 9599/23-вих/2/204/1793/23 (а. с. 31).

19 квітня 2023 року через підсистему «Електронний суд» та 09 травня 2023 року на поштову адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представниці відповідача - адвокатки Єгорової О.Ю., про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі (а. с. 34-38, 39-40).

В обґрунтування заяви зазначає, що сторони дійшли порозуміння та згоди щодо предмету спору, а тому відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України прохає суд затвердити дану мирову угоду з винесенням відповідної ухвали суду, а провадження у справі закрити. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. ст. 141-142 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, наказом № 110-ку від 21 січня 2019 року він був звільнений з займаної просади за ст. 38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 28).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10 січня 2022 року, затвердженого 11 січня 2022 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В. (а. с. 19-21), позивачу було встановлено професійне захворювання: «Хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово -тонічним та больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Пневмоконіоз (q/1, 1/1) ускладнений хронічним бронхітом, фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого- другого ст.). Гіперхолестернемія. Міопія слабкого ступеня. Астигматизм правого ока». Професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - важкості праці та пилу фібро генної дії. При цьому, причинами виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) вказано: пил переважно фіброгенної дії, кремнію діоксин кристалічний при вмісту вільного діоксиду кремнію до 5% - фактична величина 74,3 -91,28 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3. Тривалість дії упродовж зміни 53 - 91,7% зміни. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 44,4 - 97,9 Вт, при нормативному значенні 90Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 43,3 - 64,6 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується - фактична величина 12 кг при нормативному значенні 30 кг. Робоча поза в нахиленому положенні більше 300-62% зміни при нормативному значенні до 300 - 25% зміни. Нахили корпусу 20-65 разів за зміну, при нормативному значенні 50 - 100 разів за зміну. Фактичні рівні звукового тиску, еквівалентні рівні шуму 90-92дБА, при нормативному значенні 80 дБА.

З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 106479 від 24 лютого 2022 року, яка видана Обласною ПМПК м. Краматорська (а. с. 9 та на звороті), вбачається, що позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: первинно всього 65%, із них: 40 % за профрадикулопатією та 25 % по пневмоконіозу, з 22 лютого 2022 року безтерміново. Потреба у медикаментозному санаторно-курортному лікуванні за профзахворюваннями, підстава Акт огляду МСЕК № 190.

З довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ № 547773 від 24 лютого 2022 року (а. с. 16) вбачається, що позивачу встановлено первинно третю групу інвалідності за профзахворюваннями безстроково, з 22 лютого 2022 року.

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 22 грудня 2021 року № 7902 вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: «Хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, рецедивуючий перебіг. Пневмоконіоз (q/1, 1/1) ускладнений хронічним бронхітом, фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого- другого ст.). Висновок виданий на підставі протоколу засідання ЛЕК від 22 грудня 2021 року № 12/336 (а. с. 7).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Разом з цим, приписами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з вимогами ст. 38 Гірничого Закону України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю.

Приписами ст. 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Нормами ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що отримане під час виконання трудових обов`язків хронічне професійне захворювання та подальше встановлення у зв`язку з цим йому третьої групи інвалідності завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 150000 гривень.

Разом з цим, 19 квітня 2023 року, через підсистему «Електронний суд» та 09 травня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представниці відповідача - адвокатки Єгорової О.Ю., про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі (а. с. 36-38, 39-40), в обґрунтування, якої зазначено те, що сторони дійшли порозуміння та згоди щодо предмету спору. Так, зокрема, у примірнику мирової угоди по справі № 204/4367/23 від 13 квітня 2023 року (а. с. 38, 41) зазначено, що сторони дійшли згоди, що достатнім відшкодуванням моральних страждань (моральної шкоди) позивача внаслідок отриманого ним професійного захворювання є сума 68200 гривень.

Однак суд не приймає дану мирову угоду до уваги, з огляду на наступне.

Так, приписами ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦПК України визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи (а. с. 37), така заява подана 19 квітня 2023 року через «Електронний суд» одноособово представницею відповідача, а наданий примірник (сканкопія) мирової угоди (а. с. 38) не містить підпису відповідача чи його представника, а її електронний документ - підпису позивача.

Натомість, а наданий примірник заяви за підписом обох сторін (а. с. 39), що надійшов на поштову адресу суду 09 травня 2023 року, не містить ані вихідного номеру заяви, ані дати її складання, а мирова угода (за підписом сторін) надана в одному примірнику, без засвідчення її печаткою відповідача чи його представника.

Більш того, вимогами ч. 3 ст. 207 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Натомість, розгляд справи призначений судом у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а клопотання про призначення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін ані відповідачем в строк для подання відзиву, ані позивачем - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву, ані станом на дату подання такої мирової угоди, ані станом на дату розгляду справи судом, жодною із сторін, суду не надано, що в свою чергу позбавляє суд можливості, з`ясувати: чи укладали сторони мирову угоду взагалі як таку, чи погодили вони умови даної мирової угоди, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії, а з`ясувавши такі - роз`яснити сторонам наслідки такого рішення.

З огляду на викладене, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи особливості захисту здоров`я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Нормами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

При цьому, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Так, у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавцем трудового договору про дистанційну роботу.

Так, в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10 січня 2022 року, затвердженому 11 січня 2022 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В., комісією зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було, професійне захворювання виникло саме у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, зокрема, фізичного навантаження, робочої пози та пилу.

Разом з цим, в Акті зазначено про те, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів 22 роки 08 місяців 14 днів.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку з чим доводи відповідача в цій частині суд не бере до уваги.

Вищевказане свідчить про те, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки відповідач як роботодавець не забезпечив створення нешкідливих та небезпечних умов праці, а тому в даному випадку наявна вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання.

Водночас, відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болі, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 65% своєї професійної працездатності у відносно молодому віці - 48 років, встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності безстроково.

Крім того, суттєво змінився звичний уклад життя позивача, позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу необхідне лікування.

Більш того, у зв`язку з отриманим хронічного професійного захворювання позивач, хоч і не позбавлений права на працю, але має значні обмеження щодо неї, зокрема, йому більше не можна виконувати ту роботу, якою він займався раніше, оскільки йому протипоказана важка фізична праця, підземні та шкідливі умови виробництва, роботи у вимушеному положенні тіла.

З огляду на викладене, враховуючи факт отримання позивачем професійного захворювання, пов`язаного із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, суд вважає, що вказані професійні захворювання зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусили його змінити свій способі життя, а відтак дійсно йому завдано моральну шкоду.

При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Так, у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, вимогами ч. 1 ст. 1168 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 65 % своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності безстроково, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках.

Життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Якщо здоров`я втрачене, то немає і того повноцінного життя, як того бажає сама людина.

Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, та відчуття спокою.

За таких обставин, суд доходить висновку про доведеність факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд також враховує те, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше дуже тривалий час, а відтак, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, відтак такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, з врахуванням критерію справедливості відшкодування з відповідача ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 120000 гривень, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

При цьому, відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом ІV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподаткованого доходу (стаття 165 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог п. п. 164.2.14. п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Станом на 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати згідно зі статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» становить 6700 гривень, а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 120000 гривень перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6700 х 4 = 26800), а отже суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди в даному випадку необхідно стягнути з урахуванням утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

За таких обставин, моральна шкода у розмірі 120000 гривень підлягає стягненню з відповідача з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач працював на підприємстві відповідача, де отримав професійне захворювання, пов`язане із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати ним професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, що в подальшому зумовило порушення його нормальних життєвих зв`язків, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити свій способі життя, що, як наслідок, завдало йому моральну шкоду, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, які підтверджені належними та достатніми доказами, які відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_1 у даній справі на підстав договору про надання правничої (юридичної) допомоги № 02/03/23 від 23 березня 2023 року (а. с. 22-23) та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1134937 від 23 березня 2023 року (а. с. 18) надавало адвокатське бюро «Молчанової Наталії», в особі адвокатки Молчанової Наталії Володимирівни (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3538 від 07 березня 2012 року (а. с. 8)). На підтвердження оплати послуг адвоката позивачем надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 23/03 від 23 березня 2023 року на суму 10000 гривень (а. с. 15). На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано відповідний розрахунок витрат на правову допомогу по договору правничої допомоги 02/03/23 від 23 березня 2023 року (а. с. 10 на звороті) та акт наданих послуг по договору про надання правової допомоги 02/03/23 від 23 березня 2023 року (а. с. 10).

Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 7000 гривень.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, на суму 120000 гривень, а позивач, в силу закону (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1200 гривень, виходячи із розрахунку ((120000*100/150000)*1500/100%)).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (85300, Донецька область, м. Покровськ, пл. Шибанкова, буд. 1-а; ) про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у сумі 120000 (сто двадцять тисяч) гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у сумі 7000 (сім) тисяч гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь Держави судовий збір у розмірі 1200 (одну тисячу двісті) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна