Справа № 464/3610/19 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/65/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія: 3
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника прокуратури Майорчака В.М.,

представника Міністерства оборони України Шведи О.Б.,

представника концерну «Військторгсервіс» Данилишиної К.З.,

представника відповідача Вовчак Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, концерну «Військторгсервіс» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року у справі за позовом Військової прокуратури Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс», в якому просив витребувати нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 65,1 кв.м, реєстраційний номер: 19589444, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс».

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що 17 липня 2007 року за державою в особі державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» оформлено право власності на приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., по АДРЕСА_1 .

В подальшому, 29 листопада 2007 року між концерном «Військторгсервіс» та приватним підприємством (далі ПП) «Гера-Медика» укладено договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, у зв`язку з чим, на підставі цього договору, останнє набуло права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Рішенням господарського суду Львівської області у справі №914/2089/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17 березня 2014 року, задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс», визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29 листопада 2007 року, укладеного між вказаним концерном та ПП «Гера-Медика», та зобов`язано останнього повернути до державної власності приміщення, площею 65,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Однак, за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 грудня 2007 року спірне нерухоме майно перейшло у власність ОСОБА_2 , який в свою чергу, відчужив його ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07 липня 2009 року.

За позицією прокуратури, відчуження державного майна, згідно з первинним договором купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року відбулося з порушенням вимог закону, поза волею власника майна, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому спірне нерухоме майно підлягає витребуванню від останнього власника ОСОБА_1 на користь держави в особі суб`єктів управління цим майном.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року в позові відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для витребування майна від відповідача, оскільки суд не врахував, що для застосування норми статті 388 ЦК України достатньо визнати недійсним лише перший правочин, щоб пред`явити вимогу про витребування майна від останнього його набувача.

Апелянт звертає увагу, що рішенням суду, яке набрало законної сили, перший договір щодо продажу спірного нерухомого майна визнано недійсним, а тому, цієї обставини було достатньо для суду, щоб застосувати норму статті 388 ЦК України до спірних правовідносин.

Окрім того, наголошує, що вказаними судовими рішеннями підтверджено, що спірне нерухоме майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею внаслідок незаконно укладеного договору купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року, а тому ці обставини не потребують доказуванню.

Апелянт вважає, що суд помилково застосував до даних правовідносин принцип «належного урядування», адже, у даній справі немає помилки держави: договір купівлі-продажу, який визнано недійсним, укладено з порушенням діючого на той час законодавства, що призвело до вибуття із власності держави спірного майна.

Також апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року з підстав порушення порядку відчуження об`єктів державної власності не свідчить про вибуття цього майна з володіння попереднього власника поза його волею.

Рішення суду оскаржив також концерн «Військторгсервіс», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги концерну «Військторгсервіс» за своїм змістом є аналогічними доводам попереднього апелянта.

Додатково, апелянт звертає увагу, що підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним стало те, що нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу та належало Концерну на праві повного господарського відання, було відчужено без згоди власника майна Міністерства оборони України та без погодження Фонду державного майна України, що суперечить вимогам законодавства щодо порядку відчуження об`єктів державної власності, а отже, майно вибуло з власності Міністерства оборони України, як власника майна, поза його волею.

Наголошує, що саме з цих підстав судом ухвалено рішення про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов`язано ПП «Гера-Медика» повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання концерну «Військторгсервіс» спірне приміщення, однак, назване підприємство іще до ухвалення рішення суду відчужило спірне нерухоме майно іншій особі, що унеможливило виконання рішення суду.

Звертає увагу на порушення судом норм процесуального закону щодо не врахування встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили, обставин в іншій справі, які не підлягають доказуванню в даній справі.

Також зазначає, що відчуження нерухомого майна, належного Міністерству оборони України, регулюється спеціальним Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року, пунктом 6 якого визначено, що необхідною умовою вчинення правочину є наявність погодження Фонду державного майна України на відчуження майна, проте, спірне нерухоме майно було відчужено без такого погодження, що підтверджується листом Фонду державного майна України № 10-24-3491 від 20.03.2013 року.

Окрім того, як і перший апелянт, концерн «Військторгсервіс» не погоджується з посиланням суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини, вважає, що така судова практика стосується інших правовідносин та обставин.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційних скарг, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 листопада 2007 року укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. та зареєстрований за №4089, згідно з яким, концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М., який діяв на підставі довіреності, посвідченої 12 вересня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчуком Ю.Я. за реєстровим номером 4165, (продавець), передав у власність ПП «Гера-Медика» (покупця) нежитлове приміщення (літера А-9) 292-1-292-10 аптека, загальною площею 65,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 1.2 договору вказано, що право власності продавця на нерухомість підтверджується наказом Міністерства оборони України №188 від 08 липня 1996 року «Про заходи щодо забезпечення умов діяльності підприємств та організацій військової торгівлі у Збройних Силах України. Реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 19589444.

Рішенням господарського суду Львівської області у справі №914/2089/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17 березня 2014 року, задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс», визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., по АДРЕСА_1 від 29 листопада 2007 року, укладений між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ПП «Гера-Медика», та зобов`язано ПП «Гера-Медика» повернути вказане нежитлове приміщення до державної власності в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс».

Вказаним рішенням суду встановлено, що довіреністю Міністерства оборони України в особі Міністра оборони України Кузьмука О.І. від 04 жовтня 2004 року №220/2071 уповноважено начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозволи) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання.

Керуючись даною довіреністю, начальником Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіром П.Н. 12 листопада 2004 року надано дозвіл на відчуження нерухомого майна нежитлового приміщення, загальною площею 65,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, окремим дорученням Міністра оборони України Гриценка А.С. від 12 лютого 2005 року довіреності на право укладення договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства оборони прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився, вирішено вважати недійсними та відкликано. 17.02.2005 року довіреність повернуто до адміністративного департаменту Міністерства оборони України.

Окрім того, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, за яким реалізоване державне майно, чинними були положення п.п.«и» п.2 ст.7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», відповідно до яких, Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Так, зокрема, згідно з Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06 червня 2007 року, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі згода) відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами лише за погодженням з Фондом державного майна. Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні майна надається Фондом державного майна у формі листа (п.п.6, 8).

Таким чином, визнаючи недійсним названий вище договір купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року на підставі статті 203 ЦК України, господарський суд виходив із того, що продаж спірного нерухомого майна, яке є загальнодержавною власністю та перебувало на праві повного господарського відання концерну «Військторгсервіс», здійснювався без дозволу Міністерства оборони України на відчуження цього майна та без згоди/дозволу Фонду державного майна України на його відчуження, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення не відповідав вимогам чинного законодавства.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бурило В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №795, ОСОБА_2 продав спірне нежитлове приміщення ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності на нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19589444, зареєстроване за ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, пред`явлені позовні вимоги до відповідачки ОСОБА_1 про витребування спірного нежитлового приміщення у власність держави Україна в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс» є законними та обґрунтованими, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх безпідставність, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, на що вказали апелянти у своїх апеляційних скаргах.

Таким чином, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позову.

Вимога сторони відповідача про застосування при вирішенні даного спору наслідків спливу позовної давності є неприйнятною на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки відповідач такої заяви у суді першої інстанції не подавала і не просила на цій підставі відмовити у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи сторони відповідача про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції, оскільки, на виконання вимог статті 128 ЦПК України, судові повідомлення надсилались відповідачці ОСОБА_1 на встановлену судом адресу зареєстрованого місця її проживання: АДРЕСА_2 (а.с.76, 77), відповідачка неодноразово повідомлялась судом про дату, час і місце розгляду справи, однак, поштові відправлення повертались до суду без вручення адресату і заяви про зміну місця проживання (перебування), як того вимагає стаття 131 ЦПК України, відповідачка до суду першої інстанції не подавала, впродовж року відповідачка повідомлялась про розгляд справи в апеляційному суді, однак, поштові відправлення також повертались до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відтак, відповідачка не виявляла інтересу до розгляду даної справи, хоча знала (повинна була знати) про розгляд справи, оскільки за заявою прокурора в даній справі ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року, яка була скерована в органи державної виконавчої служби для виконання, накладено арешт на належне відповідачці на праві власності нерухоме майно (а.с.60-62).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову та апеляційних скарг за наслідками розгляду справи апеляційним судом, понесені стороною позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг, підлягають стягненню з відповідачки в повному обсязі, а саме: у користь прокуратури 4802 грн. 50 коп., а в користь концерну «Військторгсервіс» 2881 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, концерну «Військторгсервіс» задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Військової прокуратури Західного регіону України, перейменованої в Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс» задовольнити.

Витребувати нежитлове приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., реєстраційний номер: 19589444, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс».

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4802 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2881 гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 07 квітня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич