П О С Т А Н О В А
іменем України

03 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретарки судового засідання Гусоньки З. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Шпуганич Василь Петрович, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Дениса Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року, ухвалене суддею Деметрадзем Т. Р.,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 26 березня 2014 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого (пункт 1 договору) позикодавиця ОСОБА_2 передала, а вона як позичальниця отримала у власність грошові кошти в розмірі 35 000,00 доларів США, що еквівалентно 370 153,00 гривням. Передача цих грошей була здійснена до підписання договору позики.

Згідно з пунтом 2 цього договору позики за користування коштами сплачується відсоткова ставка у розмірі 5% місячних, що за рік складє 60% річних, із кінцевим терміном повернення позики до 26 вересня 2014 року.

Зазначала, що відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, а згідно зі ст. 533 ЦК України таке грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Посилаючись на те, що грошове зобов`язання за вказаним договором позики було виражене не в національній валюті України, а у доларах США, що суперечить вимогам статтей 524, 533 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 за № 15-93, а тому договір позики підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати недійсним договір позики від 26 березня 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , а судові витрати покласти на відповідачку.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Шпуганич В.П., подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості.

Позов мотивувала тим, що дійсно 26 березня 2014 року між нею та зустрічною відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого вона передала, а позичальниця ОСОБА_1 отримала у строкове платне користування грошові кошти у розмірі 35 000 доларів США з кінцевим терміном їх повернення до 26 вересня 2014 року. За користування цими коштами передбачена відсоткова ставка 5% на місяць, що на рік складає 60% річних.

Водночас цим договором установлено, що при неповерненні суми позики своєвчасно позичальниця ОСОБА_1 зобов`язана сплатити штраф у розмірі 10% від отриманої суми, що становить 3 500 доларів США, а також пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки.

Зазначений договір позики забезпечено договором поруки від 26 березня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_3 зобов`язався у разі порушення боржницею ОСОБА_1 обов`язку з повернення коштів за договором позики від 26.03.2014 самостійно виконати цей обов`язок перед нею як кредиторкою. Також цим договором поруки передбачено солідарну відповідальність боржниці і поручителя ОСОБА_3 перед нею у разі порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання, забезпеченого порукою.

Вказувала, що зустрічна відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики виконала не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 20.12.2016 у неї утворилася заборгованість у сумі 115 265,47 доларів США, яка складається з: - 30 000 доларів США тіла позики; - 9 853,42 доларів США відсотків за користування позикою; - 2 012,15 доларів США 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України; - 3 500 доларів США штрафу за порушення строку повернення боргу та 69 900 доларів США пені за порушення строку повернення кредиту.

Стверджувала, що черговість погашення боргу нею розрахована відповідно до вимог ст. 534 ЦК України, якою передбачено, що: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; й у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Звертала увагу і на те, що зустрічні відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі і грошові кошти за договором позики були отримані, в тому числі і на погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсиббанком», зобов`язання за яким було забезпечене іпотекою, а саме будівлею кафе-бару, що належить на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, ОСОБА_3 надав свою згоду на отримання його дружиною ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 26.03.2014, про що свідчить його підпис на цьому договорі, а тому вважає, що відповідальність із виконання грошового зобов`язання є солідарною і виникає не лише на підставі укладеного договору, а й на підставі закону.

Посилаючись на наведені вище обставини та з урахуванням заяви про збільшення зустрічних позовних вимог від 05.11.2019 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у розмірі 117 837,60 доларів США, з яких: 30 000 доларів США заборгованості по тілу позики; 9 853,42 доларів США заборгованості зі сплати відсотків за користування позикою; 2 012,15 доларів США заборгованості зі сплати 3 % річних до 20.12.2016; 2 572,13 доларів США заборгованості зі сплати 3% річних за період з 21.12.2016 по 01.11.2019; 3 500 доларів США штрафу за порушення строку повернення боргу та 69 900 доларів США пені за порушення строку повернення кредиту.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовну заяву мотивовано тим, що 26 березня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким позикодавиця передала їй, а вона як позичальниця отримала у власність грошові кошти в розмірі 35 000,00 доларів США, що еквівалентно 370 153,00 грн, із кінцевим терміном їх повернення до 26 вересня 2014 року. Передачу цих грошових коштів було здійснено до підписання договору.

Того ж дня (26.03.2014), з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між нею та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 648, згідно з яким вона як іпотекодавиця ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме будівлю кафе-бару, загальною площею 238,2 кв. м, що належить їй на праві власності та знаходиться по АДРЕСА_1 .

09 грудня 2016 року на підставі вказаного договору позики від 26.03.2014 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на цю будівлю кафе-бару з метою задоволення вимог стягувачки ОСОБА_2 у розмірі 1 078 346,75 гривень.

На її переконання, цей виконавчий напис нотаріуса не є законним, оскільки вчинений із порушенням вимог ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та пункту 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 за № 1172, так як розмір заборгованості, що зазначений у виконавчому написі, не є безспірним, адже вона ще 15.11.2016 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики від 26.03.2014, укладеного між нею та ОСОБА_2 .

Окрім цього, нотаріусом у виконавчому написі неправильно визначено період стягнення, а саме з 26.03.2014 по 09.12.2016, хоча позика надавалась лише до 26.09.2014. Заразом сума стягнення, яка визначена у виконавчому написі нотаріуса (у гривнях), не відповідає сумі, зазначеній у вимозі про сплату боргу та валюті зобов`язання (у доларах США).

Посилаючись на вказані вище обставини просила суд визнати виконавчий напис, учинений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. від 09.11.2016, зареєстрований в реєстрі за № 2514 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2020 року об`єднано в одне провадження справу № 308/11918/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу, а також справу № 308/12041/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., третя особа без самостійних вимог на боці відповідача ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Присвоєно об`єднаній справі номер 308/11918/16-ц (т.3 а.с.7, 8).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - залишено без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 27 000 доларів США та 2 319 дорарів США 3% річних, а в решті позовних вимог відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В, третя особа особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В. від 09.12.2016 за № 2514 таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 890 гривень.

Стягнуто з Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 708,80 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду в частині відмови у задоволенні решти вимог зустрічного позову, зустрічна позивачка ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що подаючи зустрічний позов вона свої вимоги обгрунтовувала тим, що кошти отримані ОСОБА_1 за договором позики від 26.03.2014 були використані на потреби сім`ї, зокрема погашення попередніх боргів, кредитів, із приводу яких було ухвалено судове рішення та виконувалось у примусовому порядку. Також у справі наявна згода ОСОБА_3 від 26.03.2014 про передачу в іпотеку спільного майна подружжя в рахунок повернення боргу. А тому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договром виникають в обох із подружжя. За таких обставин є безпідставною відмова суду першої інстанції про стягнення заборгованості зі зустрічного відповідача ОСОБА_3 .

Звертала увагу і на те, що в порушення вимог ст. 89 ЦПК України суд не надав належної оцінки поданим нею доказам, а також поясненням відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , який стверджував, що він проводив із представником позикодавиці розрахунки за позикою, про що була складена відповідна розписка від 05.08.2016 щодо стану заборгованості за позикою.

Також указувала і на те, що суд першої інстанції, встановивши факт порушення позичальницею умов договору позики щодо строку повернення позики, повинен був повністю або частково задовольнити позовні вимоги про стягнення зі зустрічних відповідачів відсотків та неустойки. Висновок суду про те, що з отриманих від боржниці коштів на оплату неустойки було спрямовано 23 650 доларів США - не суперечить вимогам зустрічного позову, оскільки такі були нараховані за період з вересня 2014 року по травень 2016 року та не в ходили в ціну позову. Неустойка у зустрічному позові нарахована за період з травня по грудень 2016 року, а штраф у розмірі 3 500 доларів США (фіксована сума) нарахований на підставі договору позики. Відтак, установивши часткове погашення заборгованості за позикою, суд управі був зменшити пеню на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а не відмовляти в її стягенні повністю.

Посилаючись на ці обставини апелянтка просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за позикою, відсотків за користування позикою, пені та штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення у повному обсязі цих позовних вимог, а також стягнути зі зустрічних відповідачів на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу зустрічної позивачки ОСОБА_2 зустрічний відповідач ОСОБА_3 просив у задоволенні такої відмовити, посилаючись на її безпідставність і надуманість, оскільки вимоги до нього як поручителя зустрічна позивачка пред`явила лише 22.12.2016, тобто після припинення поруки, яка припинилася ще 26.03.2015, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову до нього. Зазначав і те, що за договором позики підлягала поверненню позика 35 000 доларів США та відсотки 10 500 доларів США, що разом складало 45 500 доларів США. Однак є погашеною сума 42 150 доларів США, а відтак залишок заборгованості становить лише 2 850 доларів США, а не 30 000 доларів США, які просить стягнути зустрічна позивачка. Вказував і на безпідставне посилання ОСОБА_2 на положення ст. 534 ЦК України, оскільки такі можуть застосуватися тільки на правомірні вимоги (заборгованість по відсотках у межах строку договору позики, нарахування пені в межах строку позовної давності та її погашення).

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу зустрічної позивачки ОСОБА_2 не скористалася.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 зустрічна відповідачка ОСОБА_1 також подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скаргу мотивовано тим, що рішення суду в частині стягненення з неї на користь ОСОБА_2 27 000 доларів США заборгованості та 2 319 доларів США 3% річних не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону та воно прийняте без належної оцінки її доводам, а тому підлягає частковому скасуванню.

Зазначала, що на обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції посилався на копію розписки, якою встановлено, що представник стягувачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 05.08.2016 отримав від боржників за весь період 41 250 доларів США, та решта суми боргу, з урахуванням отриманих 02.07.2016 - 900 доларів, становить 27 000 доларів США. Також у цій розписці не зазначено в погашення якої заборгованості боржниками поверталися кошти (по тілу, відсотках, штрафу), а тому під указаним розміром боргу суд розумів загальний залишок заборгованості за позикою з урахуванням нарахованої суми пені. Водночас суд урахував положення ст. 534 ЦК України та прийняв до уваги пояснення представника позивачки за зустрічним позовом щодо порядку погашення заборгованості в порядку їх черговості.

Заперечуючи ці висновки суду першої інстанції апелянтка вказувала, що у вимозі про сплату боргу від 13.10.2016 позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначено, що сплачені у період з 01.04.2014 по 10.10.2016 грошові кошти були зараховані наступним чином: 5 000 доларів США на погашення тіла позики, 3 000 доларів оплати пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а решта на оплату відсотків за користування грошовими коштами. За весь період користування грошовими коштами з 26.03.2014 по 12.10.2016 розмір відсотків становить 50 621,92 доларів США, а тому вимагала сплатити ще 6 500 доларів США заборгованості по відсотках (50 621,92 6 500 = 44 121 (сплачені).

Отже, всього нею разом із ОСОБА_3 було сплачено 52 121 доларів США, тоді як за договором позики від 26.03.2014 поверненню підлагала позика в розмірі 35 000 доларів США та 10 500 доларів США відсотків, що разом складає 45 500 доларів США.

Вказувала і на те, що судом невірно встановлена сума погашення в розмірі 41 259 доларів США, так як ними було сплачено 49 121 доларів США основного боргу та відсотки, а також 3 000 доларів пені, а всього на загальну суму 52 121 доларів США.

Зазначала, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду з зустрічним позовом заборгованість за договором позики від 26.03.2014 була погашена у повному обсязі, а тому у позичальниці були відсутні підстави для її нарахування. До того ж звернення до суду з позовом про стягнення пені можливе лише в межах одного року з дня закінчення терміну дії договору. Стороною зустрічної відповідачки у суді першої інстанції заявлялося відповідне клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягненення штрафу та пені.

Звертала увагу і на те, що місцевий суд безпідставно взяв до уваги заяву представника зустрічної позивачки від 19.04.2022 про те, що з отриманих від боржника коштів на оплату неустойки спрямовано 23 650 доларів США, оскільки така суперечить наданим представником позивачки письмовим доказам і розрахункам при подачі позову, а тому в суду були відсутні підстави зараховувати в погашення пені зайво віднесені на погашення відсотків кошти в розмірі 33 621 доларів США.

Посилаючись на наведені вище обставини просила рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 27 000 доларів США та 2 319 доларів США 3% річних скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені зустрічного позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені у справі судові витрати.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 ініші учасники справи не скористалися.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року зазначену справу знято з розгляду в суді апеляційної інстанції та повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2022 року витрати відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 , пов`язані з правничою допомогою адвоката Шпуганича В.П., у розмірі 70 000 грн залишено без відшкодування.

Витрати відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , пов`язані з правничою допомогою адвоката Ковача В.С., у розмірі 10 000 грн залишено без відшкодування.

Не погоджуючись із цим додатковим рішенням суду першої інстанції в частині залишення без відшкодування витрат відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 , вона, в інтересах якої діє представник адвокат Шпуганич В.П., подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скаргу мотивувала тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки договору про надання правничої допомоги від 08.01.2019, за умовами якого адвокат Шпуганич В.П. бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити у порядку та строки обумовлені сторонами (пункт 1.1 договору). За правову допомогу, передбачену пунктом 1.2 цього договору, розмір якої визначається за домовленістю та за наслідками виконання певного етапу розгляду справ у судах першої, апеляційної чи касаційної інстанції, однак не може бути меншим за 30 000 грн та більшим за 90 000 грн без ПДВ. Кошти на оплату надаються у готівковій чи безготівковій формі (пункт 3 договору). Результати виконаних робіт, їх вартість, кількість витраченого часу відображається в акті виконаних робіт (пункт 6.5 договору).

Вказувала, що в матеріалах справи міститься акт виконаних робіт від 19 червня 2020 року, згідно з яким її витрати за надання правової допомоги в межах розгляду справи № 308/11918/16-ц становлять 70 000 гривень. В акті описано перелік робіт та послуг, які були надані їй адвокатом з листопада 2016 року, порядок та строки оплати цих послуг.

Зазначала і те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість підлягає розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таких заперечень матеріали справи не містять, а тому, на її переконання, місцевий суд помилково дійшов висновку про недоведеність нею цих витрат на суму 70 000 гривень.

З огляду на наведене просила скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та задовольнити її заяву та стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на її користь витрати за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 70 000 гривень.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення суду від інших учасників справи не надходило.

У судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_2 адвокат Шпуганич В.П. апеляційні скарги ОСОБА_2 підтримав із підстав наведених у них, просив такі задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав та просив таку залишити без задоволення.

Відповідачка за зустрічним позовом (апелянтка) ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена /вручення судової повістки її представникові адвокату Ковачу В.С. уважається врученням повістки і цій особі (ч. 5 ст. 130 ЦПК України)/, а зустрічний відповідач ОСОБА_3 був повідомлений під розписку (т. 4 а. с.8). 31 березня 2023 року від представника зустрічних відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_1 - адвоката Ковача В.С. надійшла до Закарпатського апеляційного суду заява про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку з його призивом на військову службу та неможливістю прийняти участь у судовому засіданні, в якій він також просив надати відповідачам можливість укласти угоду з іншим адвокатом, та повідомив про неможливість відповідача ОСОБА_3 бути присутнім у судовому засіданні 03.04.2023 у зв`язку з виїздом до м. Лондона. Зважаючи на те, що відповідачка (апелянтка) ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася повторно без поважних причин, а причини неявки відповідача ОСОБА_3 колегія суддів не визнає поважними, а також із урахуванням того, що адвокат відповідачів ще 13.03.2023 до Закарпатського апеляційного суду подавав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його мобілізацію, до якої додав довідку військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2023 за № 1/162 про те, що сержант ОСОБА_5 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 30.12.2022 призваний за мобілізацією (т. 4 а.с.1,2), про що було відомо відповідачу ОСОБА_3 , який був присутнім у судовому засіданні 13.03.2023, а тому у відповідачів було достатньо часу для укладення угоди з іншим адвокатом, та відповідачі не подавали суду заяв про відкладення розгляду справи, а тому на переконання колегії суддів та відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка зустрічних відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника позивачки за зустрічним позовом (апелянтки) ОСОБА_2 адвоката Шпуганича В.П., перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 і 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Сторонами та третьою особою приватним нотаріусом Кішкіним Д.В. рішення суду першої інстанції в частині залишення без задовлення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, а також в частині задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В, третя особа особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В. від 09.12.2016 за № 2514 таким, що не підлягає виконанню - не оскаржується, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом і межами апеляційного перегляду в цій справі є судове рішення в частині вирішення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, яке оскаржено апелянтками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також додаткове рішення суду, що оскаржене останньою.

Судом установлено, що 26 березня 2014 року між ОСОБА_2 як позикодавицею та ОСОБА_1 як позичальницею було укладено договір позики, за умовами якого позикодавиця передала, а позичальниця отримала грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, що еквівалентно 370 153,00 грн, із кінцевим терміном їх повернення до 26 вересня 2014 року. Передачу грошей готівкою в повному обсязі було здійснено до підписання цього договору (пункти 1, 3 цього договору).

Згідно з пунтом 2 даного договору позики за користування коштами передбачена відсоткова ставка 5% на місяць, що за рік складає 60% річних. Загальний розмір відсотків за період користування позикою складає 10 500 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 111 150,00 гривень.

Також умовами цього договору позики передбачено, що при неповерненні суми позики своєчасно (затримання частини платежу по сплаті відсотків) позичальниця зобов`язана сплатити штраф у розмірі 10% від отриманої суми, який становить 3 500 доларів США, а також пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки.

Відповідно до пункту 6 зазначеного договору позики, після повернення боргу позикодавицею ОСОБА_2 буде надано позичальниці ОСОБА_1 власноручну заяву про одержання грошей, справжність підпису на якій має бути засвідчена нотаріально. Без цієї заяви борг уважається таким, що не повернутий (т.2 а.с.41,42).

Указаний договір позики було забезпечено договором поруки від 26 березня 2014 року, укладеного між поручителем ОСОБА_3 та кредиторкою (позикодавицею) ОСОБА_2 , відповідно до якого поручитель поручився перед кредиторкою за виконання обов`язку ОСОБА_1 , який виникає на підставі договору позики від 26.03.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно з яким сума позики становить 35 000 доларів США, що еквівалентно 370 153,00 грн, із кінцевим терміном повернення позики до 26.09.2014 (т.2 а.с.43,44).

Того ж дня (26.03.2014), з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 648, згідно з яким іпотекодавиця ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно - будівлю кафе-бару, загальною площею 238,2 кв.м., що належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10,11).

Задовольняючи частково зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що зустрічна позивачка частково довела свої вимоги в частині неповернення позики у розмірі 27 000 доларів США та 3% річних в сумі 2 319 доларів США, а в решті вимог про стягнененя відсотків у розмірі 9 853,42 доларів США, 3% річних за період з 27.09.2014 по 20.12.2016, штрафу в розмірі 3 500 доларів США та пені в сумі 69 900 доларів США, а також про солідарне стягнення заборгованості із ОСОБА_3 відмовив за недоведеністю.

Проте колегія суддів у повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як кореспондує ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України регламентовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За приписами частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зутрічна відповідачка ОСОБА_1 оскаржувала в судовому порядку договір позики від 26.03.2014 та заперечувала факт отримання за ним будь-яких грошових коштів. Проте рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним цього договору позики від 26.03.2014 було відмовлено і рішення суду в цій частині сторонами не оскаржувалося, а відтак воно в цій частині, відповідно до ч. 1 ст. 273 ЦПК України, набрало законної сили.

Отже, правомірність цього договору позики від 26 березня 2014 року не спростована.

Положеннями ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен указати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Пунктом 6 договору позики від 26.03.2014 передбачено, що після повернення боргу позикодавицею ОСОБА_2 буде надано позичальниці ОСОБА_1 власноручну заяву про одержання грошей, справжність підпису на якій має бути засвідчена нотаріально. Без цієї заяви борг уважається таким, що не повернутий.

У матерілах справи відсутня відповідна заява позикодавиці (позивачки за зустрічним позовом) ОСОБА_2 про повернення їй за договором позики від 26.03.2014 боргу у повному обсязі позичальницею (зустрічною відповідачкою) ОСОБА_1 .

Водночас у справі міститься розписка, згідно з якою представник стягувачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 отримав від боржників за весь період суму 41 250 доларів США та, з урахуванням отриманих 02.07.2016 900 доларів США, решта суми боргу станом на 05.08.2016 складає 27 000 доларів США (т.2 а.с.84).

Отже судом установлено, що позикодавицею (позивачкою за зустрічним позовом) ОСОБА_2 усього за договором позики від 26.03.2014 було отримано від зустрічних відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 коштів у сумі 42 150 доларів США. Погашення боргу в більшому розмірі матеріали справи належних та допустимих доказів не містять. А тому доводи зустрічної відповідачки ОСОБА_1 про погашення боргу в сумі 52 121 доларів США є безпідставними.

Згідно з указаною розпискою зустрічна позивачка ОСОБА_2 визнала, що борг ОСОБА_1 за договором позики від 26.03.2014 складає 27 000 доларів США.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом : у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; й у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже, правом зарахування коштів отриманих від виконання грошового зобов`язання наділений виключно кредитор, а тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції з урахуванням положень статті 534 ЦК України та наявної в матеріалах справи розписки дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості по тілу позики в сумі 27 000 доларів США із заявленої суми 30 000 доларів США.

Також судом установлено, що з отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у сумі 42 150 доларів США, то такі, відповідно до ст. 534 ЦК України, були зараховані на погашення відсотків у розмірі 10 500 доларів США (згідно з п.2 договору позики), пені у розмірі 23 650 доларів США та 8 000 доларів США на оплату тіла позики, що стверджується наявною у матеріалах справи заявою від 19.04.2022 позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Шпуганич В.П. (т.3 а.с.115-116).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що зустрічною відповідачкою ОСОБА_1 відсотки за договором позики в сумі 10 500 доларів США були сплачені позикодавиці ОСОБА_2 , що стверджується заявою останньої від 19.04.2022, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову зустрічній позивачці ОСОБА_2 у позовній вимозі про стягнення з відповідачів 9 853,42 доларів США заборгованості по відсотках за користування позикою.

За приписами ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, установивши, що зобов`язання ОСОБА_1 з повернення ОСОБА_2 суми боргу підтверджуються наявним письмовим договором позики від 26.03.2014, умови якого щодо повернення коштів, отриманих у позику, та сплати процентів за користування позикою у строк до 26.09.2014 позичальниця виконала не в повному обсязі, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про стягнення з зустрічної відповідачки на користь зустрічної позивачки, крім суми боргу в розмірі 27 000 доларів США, ще також 3% річних за період з 21.12.2016 по 01.11.2019 у розмірі 2 572,13 доларів США на підставі ст. 625 ЦК України.

Проте місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за період з 27.09.2014 по 20.12.2016 на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки такі позивачкою є доведеними та на переконання колегії суддів підлягають до частково задоволення в сумі 1 810,84 доларів США, виходячи з суми боргу в 27 000 доларів США.

Відмовляючи ОСОБА_2 у вимогах про стягнення штрафу в розмірі 3 500 доларів США та пені в сумі 69 900 доларів США, суд першої інстанції виходив із того, що:

-позивачкою ОСОБА_2 нараховано суму штрафу та пені одночасно, що фактично встановлює подвійну відповідальність і суперечить вимогам ст. 61 Конституції України;

-що наданий розрахунок суми штрафу не узгоджується з вимогами закону та умовами договору;

-що розмір пені є значно більшим від суми заборгованості по тілу позики та не зазначено за який період здійснено таке нарахування.

Однак колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки у пункті 5 договору позики передбачено, що при не поверненні суми позики своєчасно (затримання частини платежу по сплаті відсотків) позичальниця зобов`язана сплатити штраф у розмірі 10% від отриманої суми, що становить 3 500 доларів США, а також пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки.

Отже, сплата штрафу в розмірі 10% від отриманої суми, що становить 3 500 доларів США, прямо передбачена умовами договору позики, як передбачена і сплата пені в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки.

Щодо одночасного нарахування ОСОБА_2 штрафу та пені, то у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 міститься правовий висновок (який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ураховується апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин) про те, що «право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій».

Ураховуючи те, що у договорі позики від 26.03.2014 сторонами узгоджено умови щодо стягнення штрафу та пені у разі неповернення суми позики своєвчасно або ж затримання частини платежу по сплаті відсотків, а тому колегія суддів уважає, що позовна вимога ОСОБА_2 про стягненя штрафу в розмірі 3 500 доларів США підлягає задоволенню, а вимога про стягнення пені - частковому задоволенню, а саме в розмірі 2 700 доларів США з урахуванням вже сплаченої зустрічними відповідачами пені в сумі 23 650 доларів США.

Відмовляючи ОСОБА_2 у вимозі про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що порука ОСОБА_3 за договором поруки від 26.03.2014 припинилася ще 26.03.2015, а ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву (вимогу) до поручителя пред`явила лише 22.12.2016, тобто після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного збов`язання, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову до поручителя ОСОБА_3 .

Проте колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки такий судом зроблено без повного з`ясування всіх обставин справи та перевірки доводів зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , яка свою вимогу про солідарне стягнення заборгованості зі зустрічних відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 мотивувала тим, що останні перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі і кошти (позика) отримані ОСОБА_1 були використані в інтересах сім`ї, згоду на отримання яких було надано відповідачем ОСОБА_3 .

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем установлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Апеляційним судом установлено, що відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі, який було укладено 18.06.1994 у виконкомі Чинадіївської селищної Ради народних депутатів, про що зроблено запис №20, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т.2 а.с.45).
Наявний у справі договір позики від 26.03.2014 був укладений зі згоди чоловіка позичальниці ОСОБА_1 ОСОБА_3 , про що свідчить його підпис на цьому договорі та напис «Згідний».

Також у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 від 26.03.2014, якою він надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на укладення договору про одержання від ОСОБА_2 позики в сумі 35 000 доларів США, що еквіввалетно 370 153,00 грн, та ствердив, що з діями своєї дружини, які відповідають інтересам їхньої сім`ї, він повністю згоден і не має заперечень щодо укладення договору позики, умови якого вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них. Справжність підпису на цій заяві посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаіальбного округу Кішкіним Д.В., яка зареєстрована в реєстрі за № 646 (т.2 а.с.44).
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

До речі Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові вважала слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, установлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)).

За таких обставин правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, учинених в інтересах сім`ї.

Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилась з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, учинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Установивши, що договір позики від 26.03.2014 зустрічною відповідачкою ОСОБА_1 було укладено в інтересах сім`ї, що стверджується наведеними вище доказами, а тому цивільні права та обов`язки за цими договором виникають в обох із подружжя, зокрема щодо повернення цієї позики, тому колегія суддів уважає, що зустрічна позовна вимога ОСОБА_2 саме про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заборгованості за договором позики підлягає задоволенню.

Сторонами додаткове рішення суду першої інстанції від 27 грудня 2022 року в частині залишення без відшкодування витрат відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , пов`язаних із правничою допомогою адвоката Ковача В.С. на загальну суму 10 000 грн - не оскаржується, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом і межами апеляційного перегляду в цій справі є додаткове рішення суду в частині залишення без відшкодування витрат відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 .

Залишаючи без відшкодування витрат відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 у розмірі 70 000 гривень, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою за первісним позовом не було надано документів, які свідчать про понесення витрат саме у такому розмірі та не надано відповідної розрахункової квитанції про здійснення їх оплати. Доданий до відзиву акт виконаних робіт (наданих послуг) від 19.06.2020, в якому зазначено, що вартість виконаних робіт (наданих послуг) складає 70 000 грн, до якого не додано відповідної квитанції про здійснення їх оплати, не підтверджує здійснення ОСОБА_2 витрат на правову допомогу саме у такому розмірі.

Проте колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Положеннями ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною другою ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються: у разі задоволення позову - на позивача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задовлення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.

У відзиві від 22.06.2020 на позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В., третьої особи ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Шпуганич В.П., заявила про відшкодування судових витрат.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Шпуганич В.П. надав суду :

1) договір про надання правової (правничої) допомоги від 08 січня 2019 року, укладений між ним і ОСОБА_2 , де пунктом 3.1, 3.2 цього договору встановлено, що за правову допомогу, передбачену п.п.1.2 договору, розмір якої визначається за домовленістю та за наслідками виконання певного етапу розгляду справ у судах першої, апеляційної чи касаційної інстанції, однак не може бути меншим за 30 000 грн та більшим за 90 000 грн без ПДВ. Кошти на оплату надаються у готівковій чи безготівковій формі. Результати виконаних робіт, їх вартість, кількість витраченого часу відображається в акті виконаних робіт (п.6.5 договору);

2) акт виконаних робіт (наданих) послуг від 19 червня 2020 року з детальним описом наданих послуг, їх тривалості у часі за період з листопада 2016 року по червень 2019 року та вартості в сумі 70 000 гривень.

Щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу слід зазначити таке.

Згідно з пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI установлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень із правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 ч.1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень із правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України визначено, що в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Як уже зазначалося вище, відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги та акту виконаних робіт (наданих) послуг, сторони між собою узгодили розмір гонорару адвоката за наданні послуги в розмірі 70 000 грн, оплата яких здійснюється у готівковій чи безготівковій формі.

Ураховуючи, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заперечує проти заявленого розміру витрат, а відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не подавали, а відтак апеляційний суд з урахуванням співмірності витрат на оплату послуг адвоката, доходить висновку про часткове їх задоволення в розмірі 50 000 грн, які підлягають стягненню зі зустрічних відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 25 000 грн із кожного на користь ОСОБА_2 . У решті вимог слід відмовити.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 частково довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а зустрічна відповідачка ОСОБА_1 частково довела свої заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 .

Доводи апеляційних скарг колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційного розгляду справи, а тому апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин оскаржене рішення місцевого суду в межах апеляційного розгляду справи та додаткове рішення суду не можуть уважатись законними та обґрунтованими, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягають до скасування з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та додаткове рішення цього ж суду від 27 грудня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 37 329,84 доларів США, яка складається з: 27 000 доларів США заборгованості по тілу позики; 1 810,84 доларів США 3 % річних за період з 27.09.2014 по 20.12.2016; 2 319 доларів США 3% річних за період з 21.12.2016 по 01.11.2019; 3 500 доларів США штрафу за порушення строку повернення боргу та 2 700 доларів США пені.

У решті вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі по 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень із кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 квітня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді