Провадження №2/760/3417/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Омелько Г.Т.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ТОВ «Гарант Ойл Групп» - Голубка А.В.,

представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 та третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп», Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (далі -ТОВ «Ю.С.А.») про стягнення штрафних санкцій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2016 року між ним та ТОВ «Ю.С.А.» було укладено договір відповідального зберігання палива, за умовами якого товариство прийняло на зберігання паливо - бензин А95 у кількості 5 830 літрів, що підтверджується актом приймання-передачі товару.

Відповідачем лише частково виконано умови укладеного договору зберігання, оскільки 29 лютого 2016 року ним було здійснено відпуск частини товару у кількості 280 літрів та 16 березня 2016 року у кількості 520 літрів, а заявка його від 22 квітня 2016 року на відвантаження 600 літрів пального не була виконана через відсутність електропостачання на складі відповідача. 26 квітня 2016 року його заявка на відвантаження 5 030 літрів пального також не була виконана.

Листом від 04 травня 2016 року ТОВ «Ю.С.А.» повідомило його про неможливість відвантаження бензину через відключення товариства від подачі електроенергії.

Вважав, що ТОВ «Ю.С.А.» порушено його право невиконанням умов спірного договору зберігання та неможливістю з 30 квітня 2016 року доступу до пального, яке є його власністю.

Крім того, пунктом 5.2 договору зберігання визначено, що у разі невиконання взаємних грошових обов`язків по договору, винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у вигляді штрафу у розмірі 500 грн за кожний день прострочення виконання зобов`язань. Тому з відповідача підлягає стягненню неустойка.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ТОВ «Ю.С.А.» штраф за невиконання договору відповідального зберігання палива за період з 30 квітня 2016 року по 30 червня 2016 року у розмірі 45 тис. грн, зобов`язати відповідача виконати умови договору відповідального зберігання від 20 січня 2016 року при зберіганні та видачі належного позивачу палива - бензину А95.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року апеляційна скарга представника ОСОБА_3 задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Позов ОСОБА_3 у цій частині задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Ю.С.А.» виконати умови договору відповідального зберігання від 20 січня 2016 року. У решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» про зобов`язання вчинити певні дії скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2018 головуючим визначено суддю Усатову І.А.

Протокольною ухвалою від 07.11.2019 залучено до участі у справі військову частину НОМЕР_2 як відповідача та Міністерство оборони України як третю особу.

Також позивачем подано заяву, з урахуванням висновків ВС, у якій просили зобов`язати ТОВ «Гарант Ойл Групп» виконати умови договору відповідального зберігання № 1-Г від 20.01.2016 при зберіганні та видачі належного ОСОБА_3 палива - бензину А 95, при цьому посилалися, що командування військової частини продовжує чинити перешкоди у доступі ТОВ «Гарант Ойл» до майна позивача на території складу ПММ 3, що підтверджується відміткою командування ВЧ НОМЕР_1 про заборону доступу на склад ПММ №2 .

19.10.2020 надійшли письмові пояснення від військової частини НОМЕР_1 у яких військова частина НОМЕР_1 та Міністерство оборони України не погоджуються з доводами, викладеними у позовній заяві та зазначають, що оскільки Договір оренди нерухомого військового майна №52-с/2003/ГоловКЕУ від 26.05.2003 та Договір оренди технологічного обладнання складу паливно-мастильних матеріалів № 43 від 22.04.2005 рішеннями судів визнано такими, що припинили свою дію, вже фактично виконані, то пальне ОСОБА_4 на території складу НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 відсутнє.

Просять у позові відмовити.

4 грудня 2020 надійшли заперечення ТОВ «Гарант ойл групп» на пояснення військової частини НОМЕР_1 у яких зазначають, що факт законності перебування на складі ПММ власного рухомого та нерухомого майна ТОВ „Гарант Ойл Групп" встановлений у Рішенні Господарського суду м. Києва від 05.07.2017 №910/16154/17, яке набрало законної сили та додатковому встановленню не підлягає.

Стосовно строку дії Договору оренди та документів, на підставі яких ТОВ "Ю.С.А." (нині - ТОВ „Гарант Ойл Групп") розмістило рухоме та нерухоме майно на орендованому складі ПММ, то відповідно до п. 5 Додаткової угоди №6 від 20.05.2009 та п. 4 Додаткової угоди №7 від 15.10.2009 до Договору оренди сторони самі погодили продовження строку дії даного Договору оренди до 01.07.2018.

Зазначений факт продовження строку дії Договору оренди до 01.07.2018 визначений в Додатковій угоді №6 від 20.05.2009, Додатковій угоді №7 від 15.10.2009 до Договору оренди, встановлений у Постанові КАГС від 23.11.2017 №911/795/17 та Рішенні Господарського суду м. Києва від 05.07.2017 №910/16154/17.

При цьому з 01.07.2018 сторонами Договору оренди було пролонговано даний Договір оренди на новий термін до 01.07.2023, оскільки зі сторони ВЧ НОМЕР_1 не надходило жодних повідомлень про намір розірвання Договору оренди. Після виконання Постанови з виконавчого провадження № 44005369 від 22.07.2014 за Рішенням Господарського суду Київської області від 20.06.2014 у справі № 911/3414/13 майно ТОВ „Гарант Ойл Групп", поліпшення, зроблені Відповідачем-1, та паливо, належне Відповідачу- 1, так і продовжують залишатись за адресою: АДРЕСА_1 , (в/містечко № НОМЕР_3 ). При цьому, вартість проведених ТОВ „Ю.С.А" поліпшень орендованого майна досі не компенсовані Військовою частиною НОМЕР_1 , що додатково підтверджує законність перебування власного майна ТОВ „Гарант Ойл Групп" на території складу ПММ, та продовження строку дії Договору оренди. Тобто твердження ВЧ НОМЕР_1 про суперечності, що існували при підписанні ОСОБА_3 та ТОВ „Ю.С.А." (нині - ТОВ „Гарант Ойл Групп") Договору відповідального зберігання від 20.01.2016 - не відповідають дійсності.

28 січня 2022 року надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 11.05.2022 у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп», Військова частина НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні просила задовольнити позов з урахуванням висновків ВС.

Представник відповідача ТОВ «Гарант Ойл Групп» - Голубок А.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Гарант Ойл Групп».

Представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 та третьої особи - ОСОБА_2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 20.01.2016 між ОСОБА_3 та ТОВ «Ю.С.А.» було укладено договір відповідального зберігання палива №1-Г, за яким товариство прийняло на зберігання паливо - бензин А95 в кількості 5830 літрів, що підтверджується Актом приймання-передачі товару.

У жовтні 2017 року ТОВ «Ю.С.А.», яке перейменовано у товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» (далі - ТОВ «Гарант Ойл Групп»)

Відповідно до умов п. 2.1.5 договору зберігання зберігач ТОВ «Гарант Ойл Групп» зобов`язаний на підставі наданої поклажодавцем заявки (у формі встановленій додатком до договору), протягом одного робочого дня з моменту її отримання, передати у власність Поклажодавця товар чи його частину на умовах визначених Договором.

Так, ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») частково виконало умови укладеного договору зберігання, здійснивши відпуск лише частини товару 29.02.2016 в кількості 280 літрів та 16.03.2016 в кількості 520 літрів, оскільки 22.04.2016 заявка позивача на відвантаження 600 літрів пального не була виконана через відсутність електропостачання на складі Зберігача.

24.04.2016 заявка позивача на відвантаження 5030 літрів пального також не була виконана.

Листом №116/1 від 04.05.2016 ТОВ «Гарант Ойл Групп» повідомило позивача про неможливість відвантаження бензину через відключення ТОВ «Гарант Ойл Групп» від подачі електроенергії.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача ТОВ «Гарант Ойл Групп» виконати умови Договору відповідального зберігання №1-Г від 20.01.2016 при зберіганні та видачі належного позивачу палива - бензину А95, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ОСОБА_3 у позовній заяві зазначав про те, що 20 січня 2016 року між ним та ТОВ «Ю.С.А.» було укладено договір відповідального зберігання палива, за умовами якого товариство прийняло на зберігання паливо - бензин А95 у кількості 5830 літрів, що підтверджується актом приймання-передачі товару. ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») лише частково виконано умови укладеного договору зберігання, оскільки 29 лютого 2016 року ним було здійснено відпуск частини товару у кількості 280 літрів та 16 березня 2016 року у кількості 520 літрів, а заявка його від 22 квітня 2016 року на відвантаження 600 літрів пального не була виконана через відсутність електропостачання на складі. 26 квітня 2016 року заявка ОСОБА_3 на відвантаження 5 030 літрів пального також не була виконана ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.»).

Листом від 04 травня 2016 року ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») повідомило ОСОБА_3 про неможливість відвантаження бензину через відключення товариства від подачі електроенергії.

Встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 20 червня 2014 року витребувано із володіння ТОВ «Ю.С.А.» майно, що було передане за договором оренди нерухомого військового майна, на користь військової частини НОМЕР_1 , у тому числі склад паливно-мастильних матеріалів.

Проте 20 січня 2016 року на підставі договору відповідального зберігання ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») зобов`язалося зберігати паливо позивача на вказаному складі паливно-мастильних матеріалів, тобто після юридичного та фактичного завершення господарської діяльності товариства на території військової частини НОМЕР_1 , унаслідок чого факт наявності пального згідно з цим договором відповідального зберігання належними доказами не підтверджено.

Відповідач у своїх запереченнях посилався на те, що на території складу паливно-мастильних матеріалів знаходиться власне майно товариства, на яке відповідач мав право розпорядження, як власник, при підписанні спірного договору відповідального зберігання з позивачем, що підтверджується відповідними документами та преюдиційним рішенням господарського суду м. Києва від 05 липня 2017 року.

Суд зазначає, що після набрання рішенням Господарського суду Київської області від 20 червня 2014 року у справі № 911/3414/13 законної сили та видачі відповідного судового наказу, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції від 22 липня 2014 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку з вилученням вищезазначеного майна у боржника та передачі його стягувачу - військовій частині НОМЕР_1 .

З 22 липня 2014 року у примусовому порядку на підставі рішення суду, було вилучено від ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») на користь військової частини НОМЕР_1 нерухоме військове майно, а будь-які договірні зобов`язання між ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») та військовою частиною НОМЕР_1 були закінчені.

Разом із тим, договір відповідального зберігання був укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») 20 січня 2016 року, тобто після юридичного та фактичного завершення господарської діяльності ТОВ «Гарант Ойл Групп» (ТОВ «Ю.С.А.») на території військової частини НОМЕР_1 , а тому фактична наявність пального згідно цього договору є сумнівною.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача ТОВ «Гарант Ойл Групп» виконати умови Договору відповідального зберігання №1-Г від 20.01.2016 року при зберіганні та видачі належного позивачу палива бензину А95, то суд зазначає, що позивачем не конкретизовано і не вказано в позові, які саме умови даного договору слід зобов`язати виконати відповідача.

Суд в судовому засіданні, з пояснень представника ТОВ «Гарант Ойл Групп», встановив, що від виконання договору відповідального зберігання палива №1-Г, за яким товариство прийняло на зберігання паливо бензин А95 в кількості 5830 літрів, товариство не відмовляється, а, отже, не може бути задоволена абстрактна позовна вимога щодо загального обов`язку виконати умови договору.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають і змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись, ст. ст. 3, 15, 16, 526 ЦК України, ст.ст. 3, 76, 78, 79, 80, 81, 89, 263 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. А. Усатова