Єдиний унікальний номер судової справи: 489/2059/20
Номер провадження 22-ц/812/681/23 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року, постановлену під головуванням судді - Рум`янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24 липня 2009 року по 01 жовтня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від спільного життя мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом з матір`ю.

З травня 2019 року по лютий 2020 року включно він сплачував аліменти по 10 000 грн. щомісяця. Після оголошення карантину його прибутки значно зменшились та він став сплачувати аліменти по 3000 грн. щомісяця. У зв`язку з чим ОСОБА_2 подала позов про стягнення з нього аліментів у розмірі 20 000 грн. та позов про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, стверджуючи про несплату аліментів взагалі та не приймання участі у вихованні дитини. При цьому ОСОБА_2 стала чинити перепони йому у спілкуванні з дитиною, що шкодить інтересам дитини, оскільки з донькою має гарні довірливі відносини. Він постійно переймався та переймається її вихованням, навчанням, душевним станом та здоров`ям. Дівчинка дуже прив`язана до нього. Використання відповідачкою дитини в досягненні своїх корисних цілей тільки нашкодить дитині.

Посилаючись на викладене та на те, що мати дитини не має самостійного доходу, просив суд про задоволення позову.

У відзиві на позов ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що перешкод у спілкуванні дитини з позивачем ніколи не чинила, має змогу забезпечити її всім необхідним, з донькою має психологічний контакт, прив`язаність один до одного.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської області залишено без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України у зв`язку з тим, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

Ухвала суду мотивована тим, що Заводським районним м. Миколаєва від 30 листопада 2022 року, залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року розглянуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини. З вказаних рішень вбачається, що судами розглядається справа між тими самими сторонами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), про той самий предмет (визначення місця проживання їх сумісної дитини) та з підстав встановлених ст. 161 СК України та визначених сторонами у заявах по суті справи (відзивах, клопотаннях, тощо).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та передчасність оскаржуваної ухвали, просив її скасувати та направити справу в суд першої інстанції для продовження розгляду справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для залишення його позову без розгляду відсутні, оскільки підстави позовів різні, його позов було подано раніше, ніж позов ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У додаткових поясненнях зазначала, про відсутність ОСОБА_1 на території України з 2022 року.

Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва залишити без змін.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначена процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).

Сторони - особи (фізичні, юридичні), які набувають із пред`явленням позову певного процесуального статусу, зокрема позивач - особа яка звертається до суду з метою поновлення свого порушеного права, встановлення та визнання права, відповідач - особа, яка, зокрема зазначене право не визнає.

Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Залишаючи без розгляду на підстави п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, суд виходив з того, що Заводським районним м. Миколаєва від 30 листопада 2022 року, залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року розглянуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини між тими самими сторонами, про той самий предмет та з підстав встановлених ст. 161 СК України.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо.

Як встановлено у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому позивачка просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_1 з 24 липня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2019 року у справі № 487/3728/19 її позов задоволено, шлюб між нею та відповідачем розірвано.

З моменту припинення шлюбних відносин, а саме з травня 2019 року малолітня дитина проживає разом з нею. При цьому жодних перешкод у спілкуванні дитини та ОСОБА_1 вона не чинить.

Вона має можливість забезпечити дитину усім необхідним для її розвитку та її здоров`я. Відповідач постійно у м. Миколаєві не проживає, фактично знаходиться в іншому місті. ОСОБА_1 погрожував їй, що забере дитину до себе.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року та які залишені без змін постановою Верховного суду від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено та визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_2 .

У справі, яка переглядається ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому просив суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24 липня 2009 року по 01 жовтня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від спільного життя мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом з матір`ю.

З травня 2009 року по лютий 2020 року включно він сплачував аліменти по 10 000 грн. щомісяця. Після оголошення карантину його прибутки значно зменшились та він став сплачувати аліменти по 3 000 грн. щомісяця. У зв`язку з чим ОСОБА_2 подала позов про стягнення з нього аліментів у розмірі 20 000 грн. та позов про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, стверджуючи про несплату аліментів взагалі та не приймання участі у вихованні дитини. При цьому ОСОБА_2 стала чинити перепони йому у спілкуванні з дитиною, що шкодить інтересам дитини, оскільки з донькою він має гарні довірливі відносини. Він постійно переймався та переймається її вихованням, навчанням, душевним станом та станом здоров`я. Дівчинка дуже прив`язана до нього. Використання відповідачкою дитини в досягненні своїх корисних цілей тільки нашкодить дитині.

Залишаючи без розгляду на підстави п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, суд виходив з того, що Заводським районним м. Миколаєва від 30 листопада 2022 року, залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року розглянуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини між тими самими сторонами, про той самий предмет та з підстав встановлених ст. 161 СК України.

З вказаного вбачається, що у зазначених справах заявлено позовні вимоги, які обґрунтовуються різними обставинами, тобто мають різні підстави, що виключає тотожність позовів.

Крім того, залишення позову без розгляду можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним до позову та який розглядається, а не той який вже розглянуто.

На зазначене суд належної уваги не звернув та дійшов помилково висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 384, ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 29 червня 2023 року.