Номер провадження: 22-ц/813/1655/23
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Кузьміч Г.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог: Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та уточнивши позовні вимоги просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди в його спілкуванні з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просить визначити порядок його участі у спілкуванні з сином наступним чином: шляхом систематичних побачень з сином, ОСОБА_3 , не менше 10 разів на місяць з ночівлею, за попередньою домовленістю батьків; побачень в день народження сина, та інші свята, за попередньою домовленістю між батьками; побачень в період літніх канікул, перебування сина разом з батьком не менше 1,5 місяця, за попередньою домовленістю між батьками.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він без будь-яких перешкод постійно спілкувався з дитиною, забирав його додому з ночівлею. Проте, ОСОБА_1 останнім часом перешкоджає йому спілкуватися та бачитися з сином. При цьому позивач стверджує, що відповідач постійно маніпулює дитиною, ставлячи питання, що дозволить зустрічі з сином лише після надання ним грошових коштів, які він і так добровільно перераховує відповідачці декілька разів на місяць. Посилаючись на те, що такі перешкоди порушують його права, як батька, так і права самої дитини, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні, зустрічах та вільному спілкуванні з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною:

- у перші та треті вихідні місяця з 17.00 год. п`ятниці (після дитячого садочку) до 18.00 години неділі, без участі матері дитини - ОСОБА_1 ;

- щовівторка з 17.00 год. до 08.00 год. середи, без участі матері дитини - ОСОБА_1 ;

- в день народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в святкові дні, за попередньою домовленістю між батьками;

- у період літніх канікул, не менше 1,5 місяця, за попередньою домовленістю між батьками.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити порядок участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, побачень та спілкуванні з дитиною, лише за участю та з дозволу матері дитини ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково, зобов`язуючи ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні, зустрічах та вільному спілкуванні з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначаючи спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною:

- у перші та треті вихідні місяця з 17.00 год. п`ятниці (після дитячого садочку) до 18.00 години неділі, без участі матері дитини - ОСОБА_1 ;

- щовівторка з 17.00 год. до 08.00 год. середи, без участі матері дитини - ОСОБА_1 ;

- в день народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в святкові дні, за попередньою домовленістю між батьками;

- у період літніх канікул, не менше 1,5 місяця, за попередньою домовленістю між батьками

суд першої інстанції виходив з відсутності будь-яких належних і достатніх доказів, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива виключно лише у присутності матері, а так само що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні і що батько під час зустрічі з дитиною сам на сам може негативно впливати на фізичний та психологічний розвиток дитини.

Також суд звернув увагу, що постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно у її присутності призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали без реєстрації шлюбу.

Від спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення відносин між сторонами по справі у грудні 2016 року малолітній ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на теперішній час не досягнуто згоди з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, внаслідок чого між сторонами виникають непорозуміння, що призвело до звернення ОСОБА_2 до суду з цього приводу.

Зі слів ОСОБА_1 , проте не підтверджено документально, син ОСОБА_4 на теперішній час з понеділка по п`ятницю з 08.00 год. до 18.00 год відвідує дитячий садок, в суботу та неділю додатково займається підготовкою до школи, приблизно 1-2 години, за попередньою домовленістю з вчителем. В неділю відвідує церковну школу.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-3/353вх від 08.10.2020 року було визначено способи участі батька у вихованні малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення спілкування: перші та треті вихідні місяця з 17.00 год. п`ятниці (після дитячого садочка) до 18.00 год. неділі; щовівторка з 17.00 год. з ночівлею; в день народження сина та в святкові дні, за попередньою домовленістю між батьками.

Колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, врахувавши принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи передусім з якнайкращих інтересів дитини та запропонованого органом опіки і піклування графіку спілкування батька з сином.

Суд мотивовано не взяв до уваги консультативний висновок психолога ОСОБА_5 , наданого з боку відповідачки, в частині висновків психолога про те, що малолітній ОСОБА_4 після спілкування з батьком став проявляти агресивну поведінку по відношенню, як до матері, так і до оточуючих, називати батька «злим», зазначати, що «папа маму б`є і погрожує, що пошкодить обличчя», обґрунтовано зазначивши, що така консультація:

- проведена за зверненням ОСОБА_1 , яка перебуває у неприязних та напружених відносинах з ОСОБА_2 ,

- проведена однобічно без встановлення психологічного портрета батька дитини ОСОБА_2 , інформацію про якого було повідомлено психіатру виключно зі слів ОСОБА_1 ,

- носить поверхневий характер, не має комплексності, системності і послідовності.

При цьому врахувавши, що вивчення дитини має відбуватися послідовно, через певні проміжки часу, а безсистемне дослідження не дає цілісної картини психічного розвитку дитини, суд першої інстанції вірно зазначив, що психологом було досліджено, та навіть не проаналізовано, розрізнені факти, зі слів ОСОБА_1 , без простежування всіх аспектів розвитку психіки дитини в їх взаємозв`язках.

Одночасно суд слушно прийняв до уваги вік дитини на час розгляду справи (5 років), постійне проживання хлопчика з матір`ю, яка на ґрунті сварок з ОСОБА_2 може негативно впливати на свідомість та ставлення дитини до батька.

Оскільки на час розгляду та ухвалення рішення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не досяг віку, в якому він здатний сформулювати власні погляди та вільно висловлювати їх з усіх питань, що стосуються його, районним судом не проводилось опитування дитини в порядку, передбаченому ст.171 СК України.

Суд першої інстанції надавши справедливу оцінку факту притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 09.03.2021 року у справі №523/17763/20 у зв`язку з конфліктом, який відбувся між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в присутності дитини 29.09.2020 року біля будинку АДРЕСА_1 , обґрунтовано вказав, що дані обставини підтверджують перебування ОСОБА_2 у неприязних відношеннях з ОСОБА_1 та виникнення між ними сварок на ґрунті виховання дитини, але це не може вважатися безумовною підставою для відсторонення батька від процесу виховання та побачень з дитиною.

Показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 також зводяться виключно до сварки між сторонами по справі, яка мала місце 29.09.2020 року, та якій була надана оцінка судом в постанові суду, а відтак судом до уваги не приймаються.

Показання свідків ОСОБА_1 , батька відповідача та її подруги ОСОБА_8 не носять будь-якого інформативного характеру в частині виниклого між сторонами спору.

Дослідивши докази надані ОСОБА_1 в обґрунтування її заперечень проти позову, а також обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування своєї позиції, суд першої інстанції слушно звернув увагу, що всі заперечення відповідачки (консультація психолога, притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, покази свідків) ґрунтуються виключно тільки на конфлікті, який відбувся між нею та ОСОБА_2 в присутності дитини 29.09.2020 року біля будинку АДРЕСА_1 , тобто після відкриття провадження у даній справі та призначення розгляду справи по суті, та фактично зводяться до небажання надавати позивачу дитину для їхнього спілкування. Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу про негативну поведінку позивача, як до неї так і до дитини, яке мало б місце до пред`явлення цього позову до суду.

Крім того, ані органом опіки та піклування, ані відповідачем у справі не надано суду доказів на підтвердження висновку про те, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива виключно лише у присутності матері, а так само що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні.

При таких обставинах, суд першої інстанції набув правильного висновку, що батько має безумовне право на спілкування з сином та участь у його вихованні та обґрунтовано взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-3/353вх від 08.10.2020 року, наданий на виконання ст.19 СК України, визначивши наступний спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: у перші та треті вихідні місяця з 17.00 год. п`ятниці (після дитячого садочку) до 18.00 години неділі, без участі матері дитини - ОСОБА_1 ; щовівторка з 17.00 год. до 08.00 год. середи, без участі матері дитини - ОСОБА_1 ; в день народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в святкові дні, за попередньою домовленістю між батьками; у період літніх канікул, не менше 1,5 місяця, за попередньою домовленістю між батьками.

Колегія суддів погоджується, що встановлюючи такий спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції керувався виключно інтересами дитини, врахувавши, що такий графік зустрічей батька з дитиною не вплине на виховний процес дитини та буде сприяти налагоджуванню процесу спілкування між батьком та сином. При цьому з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану думка малолітнього не завжди може відповідати його бажанням.

Також суд вірно вважав, що в частині встановлення побачень в день народження ОСОБА_2 , в святкові дні, у період літніх канікул, то такі слід визначати за попередньою домовленістю між батьками, враховуючи інтереси дитини.

Виходячи з інтересів дитини, зважаючи на встановлені стосунки позивача із відповідачкою, суд першої інстанції роз`яснив сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з`ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного, та зазначив, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами.

Також суд вважав за необхідне попередити ОСОБА_1 про те, що частиною 4 статті 159 СК передбачено, що у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Колегія суддів встановила, що після оголошення військового стану в Україні відповідач разом з сином виїхала за межі України і на даний час в Україну не поверталась.

За клопотанням відповідачки розгляд справи в апеляційному порядку відбувався за її участі в режимі відеоконференцзв`язку.

Зі згоди всіх сторін у справі, апеляційним судом була заслухана дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в режимі відеоконференцз`язку та у присутності психолога соціальної служби Одеської міської ради, яка взяла безпосередньо участь у судовому засіданні.

Під час бесіди, ОСОБА_4 на питання членів судової колегії одразу чітко відповів, що не хоче зустрічатися з батьком, який бив його маму. Дещо повільніше від дитини пролунали відповіді на питання щодо школи, де він зараз вчиться та інші відповіді не пов`язані зі згадуванням батька.

Враховуючи вік дитини, тривалість перебування поза межа України та не спілкування з батьком, напруженість у відносинах між батьками дитини, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що постійне проживання хлопчика з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, може негативно впливати на свідомість та ставлення дитини до батька і обумовлення побачень батька з дитиною виключно у присутності матері дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами чи невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 22.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова