Справа № 346/757/23
Провадження № 2/346/711/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Третьякової І.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Романчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Коломия, Івано-Франківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, -

у с т а н о в и в:

20.02.2023р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі, який був розірваний рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2022 року. У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , яка після припинення шлюбних відносин батьків залишилася проживати разом з матір`ю. ОСОБА_2 матеріально сім`ю не забезпечує, в добровільному порядку допомогу на утримання сім`ї не надає. Позивачу самій важко утримувати себе та доньку. Оскільки відповідач є фізично здоровою працездатною особою молодого віку, постійно працює на різних сезонних роботах та отримує високі доходи, його стан здоров`я та матеріальне становище дають йому можливість надавати матеріальну допомогу, а тому позивач просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на своє утримання в твердій грошові сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно до досягнення їхньою донькою трирічного віку.

17.03.2023р. до суду надійшов відзив, в якому ОСОБА_2 просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Свою позицію мотивував тим, що право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку залежить від можливості чоловіка надавати таку матеріальну допомогу. Проте, такої можливості відповідач не має, оскільки офіційно не працевлаштований, займається тимчасовими підробітками, а тому його доходи дозволяють сплачувати аліменти лише на утримання дитини. В зв`язку з цим, заявлені позивачем вимоги є для нього не виконуваними так як стабільний заробіток в нього відсутній, а сплата аліментів на утримання дружини призведе до неможливості задовольняти його найнеобхідніші мінімальні матеріальні потреби. Також послався на те, що позивачем не було надано будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження його належного матеріального стану, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

За клопотанням позивача, ухвалою суду від 23.03.2023р. було витребувано з Центру обслуговування платників Коломийської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Івано-Франківській області інформацію про доходи за 2022 рік та перший квартал 2023 року ОСОБА_2 .

В судове засідання позивач не з`явилася, разом з позовом подала до суду письмову заяву в якій просила розглядати дану справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, 17.03.2023р. подав до суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи за його відсутності.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2021 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2022 р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був розірваний. Після розірвання шлюбу позивачці повернуто дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду позивач вказала, що після припинення шлюбних відносин, сторони спільно не проживають, донька проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Матеріальну допомогу відповідач на її утримання добровільно не надає.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

В частині 2 статті 84 СК України зазначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Між тим, обов`язковому встановленню та доведенню в даних спорах підлягає матеріальний стан чоловіка для перевірки його можливості утримувати дружину.

Завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об?єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Об`єктивний, повний та всебічний розгляд цивільної справи в значній мірі залежить від ефективного та всебічного дослідження судом доказів, які надаються сторонами спору та аргументують їхню позицію по справі і тим самим надають судді можливість вивчити обставини, які спричинили спір.

Процес доказування та докази, які надаються в обґрунтування позиції сторін, використовуються сторонами для того, щоб довести свою правоту в конфліктних правовідносинах і захистити чи відновити свої права. І саме, від якості та повноти, поданих доказів, залежить майбутня позиція суду у вирішенні цього конфлікту між сторонами і прийняття мотивованого рішення.

Доказування в цивільному процесі тісно пов`язане з реалізацією принципу цивільного судочинства «змагальності сторін». Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки надає оцінку доказам. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін. Такий спосіб організації судочинства зветься змагальними засадами чи принципом змагальності.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», п. 63).

Разом з тим, принцип змагальності сторін у цивільному процесі нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., п. 38).

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Для справедливого судового розгляду в контексті належного доказування непересічне значення має, з погляду Європейського суду з прав людини, наявність у судовому рішенні достатніх підстав та аргументів, на основі яких воно було ухвалене. Підтвердження цього відображено у цілійнизці судових прецедентів Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні в справі «Руіс Торіа проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року Європейський суд наголосив, що «у відповідності зі встановленим прецедентним правом, яке відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином вказані підстави, за якими вони були ухвалені. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини зобов`язує судові інстанції вказувати мотивацію ухвалених ними рішень».

У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А це випадки щодо дискримінації, трудових правовідносин та порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» (у цьому випадку обов`язок доказування покладається на відповідача). Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

В даній справі позивач посилається на отримання відповідачем високих доходів від праці на сезонних роботах та наявність у нього матеріальної можливості утримувати дружину, сплачуючи їй аліменти в розмірі, заявленому до стягнення, однак жодних доказів цим обставинам не надає.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, 13.04.2023 від Головного управління ДПС в Івано-Франківській області надійшов лист, в якому вказано про відсутність в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків інформації про отримані доходи за період з І кварталу 2022р. по ІV квартал 2022р. ОСОБА_2 . Відомості про доходи відповідача за І квартал 2023р. ще не подані, оскільки їхнє подання здійснюється протягом 40 днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу. Тобто в строк до 09.05.2023р.

Таким чином, позивачем не надано та судом в ході розгляду справи не здобуто належних доказів, які б підтверджували достатній матеріальний дохідОСОБА_2 , а останній такі обставини заперечує.

Відтак, суд не може ґрунтувати висновок про наявність у ОСОБА_2 можливості надавати утримання позивачу виключно на твердженнях останньої, оскільки дані обставини не були доведені ОСОБА_1 під час судового розгляду. У зв`язку з зазначеним, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ч.1, п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 грн. компенсації за рахунок відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 79, 84 СК України, ст.ст. 12, 81, 89, 137, 141, 263-265, 279, 354-355 ЦПК України, суд ,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2023 року.

Суддя Третьякова І. В.