Справа № 452/1624/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" червня 2023 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючої судді Карнасевич Г.І.,
з участю секретаря судових засідань Страхоцької Т.А.,
позивача відповідача ОСОБА_1 ,
представника позивача відповідача ОСОБА_2 ,
відповідачки позивачки ОСОБА_3 ,
представника відповідачки - позивачки адвоката Живко О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної поворотної позики грошових коштів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,-
У квітні 2021 року до Самбірського міськрайонного суду Львівської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з відповідачеи суму заборгованості у розмірі 51 000,00 грн. за договором безпроцентної поворотної позики грошових коштів.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.10.2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, у відповідності до якого він передав відповідачці кошти в розмірі 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн., а також витребував у неї боргову розписку від 12.10.2018 року. На день подачі позовної заяви до суду не було здійснено жодного повернення позики, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом для захисту свого порушеного права.
Просить постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 51 000,00 грн. та судові витрати (судовий збір) в розмірі 908,00 грн.
Зазначив, що під час укладення даного договору вони домовились, що борг буде повернено рівними частинами відповідно до графіку, зазначеному у договорі, до 12 жовтня 2019 року.
Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14.04.2022 року було прийнято до розгляду з первинним позовом вказану зустрічну позовну заяву.
В судовому засіданні позивач відповідач підтримав свої позовні вимоги, просить позов задовольнити з підстав, зазначених у заяві. Зустрічного позову не визнав, про що зазначив у відзиві.
Відповідачка - позивачка ОСОБА_3 так і її представник адвокат Живко О.Б. позову не визнали, зіславшись, обставини, зазначені у відзив. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Суд, заслухавши пояснення сторін, допитаних у якості свідків в порядку ст.92 ЦПК України, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються первинні позовні вимоги, зустрічні вимоги; доводи відзивів і відповіді на відзив, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1.ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Обставини, встановлені судом.
Судом встановлено, що 12.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, у відповідності до якого він передає відповідачці позивачці кошти в розмірі 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, 00 коп., що підтверджується складеною борговою розпискою від 12.10.2018 року.
З письмовою вимогою позивач ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення коштів не звертався.
Згідно трудової книжки НОМЕР_1 відповідачки (позивачка за зустрічним позовом), ОСОБА_3 у період з 21.05.2018р. по 19.02.2019р. перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія, працювала на посаді менеджера із надання кредитів ломбардного відділення м.Самбора.
У відповідності до довідки №1215 від 01.06.2023 року, виданої цим же товариством, ОСОБА_1 у період з 25.03.2014 року по 01.05.2023 року працював на керівних посадах в цього роботодавця. У період підписання спірного договору обіймав посад регіонального директора.
Зустрічний позов не визнає з вищенаведених підстав.
Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 повідомила суду наступне.
- клієнт не мав паспорта, а мав посвідку на проживання в Україні;
- запитувала, чи може вона видати таку суму, на карту, якщо це карта не клієнта, а його дружини;
- клієнт не мав ідентифікаційного коду.
Оскільки в клієнта не було ідентифікаційного коду, скористатись функцією «Помощник» вона не змогла. (це прописано в «Порядок залогового кредитования (версія 5.0), Київ 2018»).
06.09.2018 р. ПТ «Донкредит» видано «Приказ №484 Об изменении продуктов залогового кредитования», згідно якого, вироби по категорії «Цінне» та вироби з «Діамантами» приймаються до 15,0 г (браслет мав 56,24).
Тому 07.09.2018р., коли у ломбардне відділення №059, що в м. Самборі, прийшов ОСОБА_4 , її напарницею, ОСОБА_7 який вона ( ОСОБА_3 ), був закритий ОСОБА_4 , про що свідчить його підпис на основному договорі та фотокопією в програмі 1s.
Оскільки закінчувався її випробувальний термін, то їй необхідно було здати тест, чи відповідає вона займаній посаді, який вона успішно пройшла.
10.10.2018р. на ломбардне відділення №059, що в м. Самборі, прибули СКЕ ОСОБА_6 та СБ ОСОБА_8 для проведення службової перевірки щодо спірного золотого браслету за її відсутності, але в присутності її напарниці ОСОБА_7 , була проведена оцінка браслету і констатовано, що на браслеті є діаманти, а метал, з якого він виготовлений, можливо не золото 750 проби, а платина. 11.10.2018 р. інкасатори ПТ Донкредит забрали браслет у центральний офіс для перевірки (експертизи).
12.10.2018р. її відрядили на тренінг у м. Львів..
Після закінчення тренінгу, в кінці робочого дня, її (відповідачку - позивачку) покликав РД ОСОБА_1 (позивач - відповідач) до себе в кабінет і сказав, що згідно результату проведеної експертизи браслету є її провина, оскільки браслет не є золотим, а діаманти на ньому низької якості. Документів, які б вказували на її провину чи результати експертизи, ОСОБА_1 не надав. На її заперечення щодо її вини в оцінці браслету відповів: «Ти що, не довіряєш ЦО в Києві?». Далі - наказав написати пояснюючу, в якій описати. як відбувалися події з прийманням у ломбард спірного браслету. Пояснення вона написала та віддала ОСОБА_1 .
Тоді ОСОБА_1 надав їй наперед підготовлений договір безпроцентної позики грошових коштів від 12 жовтня 2018 року на суму 51 000,00 грн.
Вона відмовилась, проте, підписала договір і повідомила, що її провини немає, адже виріб (браслет) приймала ОСОБА_7 . Це надто велика грошова сума і їй потрібно порадитись з чоловіком.
У відповідь ОСОБА_1 почав погрожувати їі звільненням, чинив на неї моральний та психологічний тиск, погрожував дітьми, в`язницею, чим довів її до сліз. Запевняв, що роботодавець йде їй назустріч, не звільняє, а надає їй грошові кошти у вигляді позики. У випадку відмови підписати договір і надати розписку, її буде звільнено по статті, а далі відбудеться службове розслідування, яке закінчиться не в її користь і вона понесе відповідальність, можливо, навіть кримінальну.
На її прохання надати копію Розписки та Договору ОСОБА_1 відмовив та сказав, що він буде у відділенні у м.Самборі 16.10 2018р та привезе ці документи ї віддасть їй. Вподальшому, він відмовився надати другий примірник Договору та копію Розписки.
Вона неодноразово писала звернення до генерального директора ПТ Донкредит, щоб їй надали документи, як підтверджують її провину, однак відповіді не отримала. Далі з неї безпідставно стягувались кошти із зарплати: жовтень 2018р. 4250 грн., листопад 2018р. 4250 грн., грудень 2018р. 3571 грн.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила наступне:
На момент укладення спірного договору та боргової розписки із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах, де працювала і працює у ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія» на посаді менеджера з надання кредитів по даний час. З ОСОБА_3 працювали разом в одному відділенні м. Самбора, раніше знайомі не були, відносини робочі. Із ОСОБА_1 також перебували у робочих відносинах. ОСОБА_1 відвідував відділення у м. Самборі десь один раз на місяць. Пояснила, що події мали місце, починаючи з кінця літа 2018 року. До відділення у м. Самборі звернувся клієнт, негромадянин України, який мав лише посвідку на проживання в Україні та виявив намір здати у ломбард золотий браслет з діамантами. Оскільки в нього була наявна лише посвідка на проживання, та ОСОБА_3 не могли внести його дані у програму, а також ОСОБА_3 подзвонила старшому кредитному експерту (СКЕ) ОСОБА_10 , яка порадила звернутися у відділ технічної підтримки, що вони і зробили. Клієнт в якості застави надав золотий масивний браслет з діамантами. Вона була присутня, коли ОСОБА_3 перевіряла браслет, а саме просвітила каміння спеціальним пристроєм, який вказав на справжність діамантів, зробила досить глибоке спилювання, нанесла спеціальний реактив та впевнилась, що це золотий виріб. Вартість браслета сягала більше 50 тисяч гривень. ОСОБА_3 в її присутності знову зателефонувала до ОСОБА_11 , яка погодила видачу коштів, а також погодила перерахування коштів на карту дружини клієнта. За кілька днів прибули працівник служби безпеки ОСОБА_12 та старший кредитний експерт ОСОБА_11 і забрали браслет на перевірку (експертизу), бо думали, що проба золота вища від заявленої. Вважає, що порушень щодо прийняття у заставу золотого браслета з боку ОСОБА_3 не було, бо вона всі свої дії узгоджувала з керівництвом.
На початку жовтня 2018 року ОСОБА_3 відрядили на тренінг до м. Львова. Після цього вона повернулася на роботу в жахливому стані, була налякана та плакала. Колегам пояснила, що після тренінгу її викликав ОСОБА_1 та змусив написати розписку про стягнення коштів та укласти договір позики на суму 51 000 грн., погрожував кримінальною відповідальністю та звільнити по статті. Пояснила, що про потребу у позиці коштів ОСОБА_3 жодного разу не говорила. Чоловік ОСОБА_3 працював на хорошій роботі та отримував хорошу зарплату.
Просила звернути увагу, що сума позики, нібито наданої ОСОБА_3 ОСОБА_1 , така ж як і сума коштів, виданих під заставу золотого браслета.
Вимогами ст. 1047 ч. 2 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин необхідно враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до позиції ВСУ у наведеній постанові чітко визначено, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Положеннями ч.1 ст.1046 ЦК України чітко визначено, що за договором позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а умови за яких укладався Договір та Розписка свідчить про здійснення тиску з боку позичальника та примушування ОСОБА_3 до підпису та написання таких.
Вимогами ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, договір позики та розписка, які є підставою позову ОСОБА_1 , не підтверджують факту передачі ним Позивачу ОСОБА_3 коштів, що в ній вказані, а Позивачем отримання коштів від Відповідача, є безгрошовими та в силу ст.1046, 640 ЦК України є договором неукладеним, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики не грунтуються на законі та в задоволенні таких слід відмовити.
Згідно статей 1046-1050 ЦК України позов про стягнення боргу за договором позики може бути задоволений за умови факту передачі коштів. Як зазначено у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідачка - позивачка ОСОБА_3 підтверджує той факт, що ніяких грошових коштів ОСОБА_1 їй не передавав, а вона під тиском звільнення з посади, психологічного та морального тиску та погроз притягнення до відповідальності змушена була підписати Договір та написати Розписку.
Зазначені обставини свідчать про безгрошовість Договору та Розписки.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13 ).
Законодавцем визначено, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом факту укладення договору.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Крім того, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16 та правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16.
Як убачається зі змісту ст. 203 ч. 1-5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Постановою звернуто увагу на необхідність правильно визначати момент вчинення правочину (ст. 205 - 210, 640 ЦК тощо). Згідно ч.2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
У положеннях статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Оскільки згідно із частиною першою ст. ст. 202, ч. 3 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Суд критично ставиться до показань ОСОБА_1 про те, що на момент укладення спірного договору з ОСОБА_3 та написанням нею боргової розписки, у нього були у наявності із собою кошти в сумі 51 000,00 грн., оскільки згідно поданих ним же до суду довідок про заробітну плату зазначена сума складає його річний дохід.
Належних та достовірних доказів про наявність у ОСОБА_1 інших джерел доходів та фінансових можливостей останнім до суду не подано.
Визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину, не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.
Тобто суд, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики.
Статтею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що волевиявлення ОСОБА_3 при укладенні Договору позики та Розписки, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а правочин нею було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку другої сторони, фактична передача грошових коштів не відбулась, отже є всі підстави вважати правочин недійсним, про що засвідчують показання свідка ОСОБА_13 , яка працювала і надалі працює в ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія».
Окрім того, сума позики відповідає сумі коштів, виданих під заставу золотого браслету.
У справі ЄСПЛ «Preda and Dardari v. Italy» (1999) [16] зазначено, що метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, для зловживання правами. У кількох справах, які стосувалися зловживань заявниками своїми правами, передбаченими ст. 10 Конвенції, ЄСПЛ, постановив, що зловживання правом має місце і тоді, коли не лише порушуються важливі цінності демократії, а й власне дух Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі «Witzsch v. Germany» (2005) було зазначено, що ця стаття має на меті запобігання поширенню таких ідей, які «суперечать тексту та духові Конвенції». Тому в юрисдикційній діяльності підлягає врахуванню те, що суд не є засобом сторін у досягненні їх інтересів, які не охороняються законом, і не повинен толерувати зловживання сторонами їх правами.
Наведене свідчить про недійсність правочину, а саме договору безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також розписки ОСОБА_3 від 12.10.2018 року.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики слід відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним підлягають до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року у розмірі 51 000 грн., 3 % річних у сумі 6 351,94 грн. та інфляційних витрат у сумі 28 067, 25 грн. відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним задовольнити.
Визнати недійсним, з моменту укладання договір безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з моменту написання розписки ОСОБА_3 від 12.10.2018 року.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Самбірський міськрайонний суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та проголошено 28.06.2023 року.

Суддя