ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1155/23 Справа № 215/2504/22 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я.А. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №215/2504/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року (суддя Квятковський Я.А., повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2022 року),

в с т а н о в и в:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 04 вересня 1973 року по 01 квітня 1985 року, а також з 04 червня 1990 року по 30 березня 2009 року працював у відповідача слюсарем з ремонту обладнання, був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. У 2020 році він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 років, яка була чинна на момент його звільнення, відповідач повинен був сплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку із тим, що він пропрацював на підприємстві більше 30 років. Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач також просить стягнути з відповідача одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у розмірі 4765,77 грн та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 30 березня 2009 року по 13 липня 2022 року. Крім того своїми діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10000 грн, оскільки позивач пропрацював сумлінно на підприємстві, стягнень не мав, не допускала порушень трудової дисципліни, а відповідач натомість порушив законодавство та не виконав свої обов`язки. Просив суд стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 4765,77 грн, середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 30 березня 2009 року по 07 серпня 2012 року у розмірі 60953,00 грн, моральну шкоду 10000,00 грн.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 недоплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4765,77 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 40000,00 грн, моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішення не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що за період не проведення повного розрахунку з ним, а саме, з 30 березня 2009 року по 13 липня 2022 року період не проведення розрахунку становить 3291 робочих днів, при середньоденній заробітній платі 71,71 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 235997,61 грн. Проте, він просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60953,00 грн за період з 30 березня 2009 року по 07 серпня 2012 року (850 днів). При цьому, при визначенні стягнення з відповідача розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку він виходив із засад скромності, справедливості та відшкодування відповідачем йому невиплаченої суми одноразової допомоги при звільненні, з врахуванням інфляційних процесів, які відбулися за останній період.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, застосувавши позовну давність, або змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час розрахунку при звільнення, застосувавши принцип співмірності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним, прийнято з порушенням норми матеріального та процесуального матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції в порушення вимог статті 233 КЗпП України, статей 256, 261, 267 ЦК України безпідставно не була застосована позовна давність до вимог позивача про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та безпідставно не було відмовлено в задоволенні позову в зв`язку зі спливом позовної давності. Посилаючись на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у аналогічних справах, зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлена судом першої інстанції, є значно більшою, ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги, що, на думку відповідача, є неспівмірною та несправедливою. Зазначив, що судом не надано належної оцінки того, що відповідач не є підписантом Галузевої угоди, умови Галузевої угоди не є обов`язковими для нього, тому підстави для виплати позивач передбаченої цією угодою одноразової допомоги при звільненні були відсутні. Не враховано, що виплата допомоги при виході на пенсію не є вихідною допомогою, а є соціальною пільгою, яка може виплачуватись в залежності від фінансового стану підприємства та строки встановлені підприємством. Оскільки зазначена виплата не є вихідною допомогою в розумінні статті 44 КЗпП України і умовами колективного договору її виплата не передбачена в день остаточного розрахунку при звільненні, тож правила статті 116 КЗпП України до цієї виплати не застосовуються, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, при цьому не зазначено жодної обставини, яка перешкоджала йому звернутися до суду або до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше, в строк, визначений законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційні скаргі не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_2 у період з 04 вересня 1973 року по 01 квітня 1985 року, а також з 04 серпня 1990 року по 30 березня 2009 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». 30 березня 2009 року звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 7-12).

Згідно розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2009 року одноразова вихідна допомога в зв`язку з виходом на пенсію не виплачувалася (а.с. 14).

Відповідно до довідки ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» № 1 від 04 січня 2022 року середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 становить 9,96 грн, а середньомісячна 1588,59 грн (а.с. 13).

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки (далі Галузева угода), яка була чинною на день звільнення позивача, встановлено, що Угода набирає чинності з 01 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Відповідно до пункту 6.1 Галузевої угоди, підприємство повинно виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а.с 15-21).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, що становить 4765,77 грн. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що сума, яку просить стягнути позивач, значно перевищує суму невиплаченої позивачу одноразової грошової допомоги, а тому з урахуванням принципів співмірності та пропорціональності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині в розмірі 40000,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн, суд першої інстанції, врахувавши характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру у 4000,00 грн

Проте, апеляційний суд частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день звільнення позивача із займаної посади 30 березня 2009 року, відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» не провів виплату позивачу всіх належних сум.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 3 середньомісячних заробітних плати, що становить 4765,77 грн. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови Галузевої угоди поширюються й на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Доводи апеляційної скарги відповідача такий висновок суду не спростовують.

Крім того, апеляційний суд також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 30 березня 2009 року по 07 серпня 2012 року, в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З матеріалів справи випливає, що спір виник з приводу порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 щодо не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30 березня 2009 року по 07 серпня 2012 року.

Отже, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що роботодавець ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», починаючи з моменту звільнення позивача в березні 2009 року і по теперішній час, не нарахував та не виплатив належні позивачеві при звільненні суми.

Таким чином, колегія суддів на підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її не виплати, а також те, що позивач подав до суду першої інстанції позов в якому, з власної ініціативи, зменшив розмір позовних вимог з 235997,61 грн до 60953,00 грн, вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум при виході на пенсію у заявленому ним в позові розмірі. До того ж, в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо в цій частині.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції безпідставно не була застосована позовна давність до вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та безпідставно не було відмовлено в задоволені позову в зв`язку зі спливом позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Так, згідно із статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18).

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки відповідно до Галузевої Угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої Угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв`язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами статті 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У зв`язку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень частини 1 статті 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, колегією суддів також не встановлено в діях ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

Після звернення позивача до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до позивача.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача. При цьому, зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 60953,00 грн до 40000,00 грн, враховуючи поведінку сторін та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає принципу розумності судового рішення.

Таким чином, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і збільшити його з 40000,00 грн до 60953,00 грн, що буде відповідати засадам виваженості та справедливості.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на його користь колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Суд першої інстанції, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню з визначенням її розміру у 4000,00 грн.

Наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є необґрунтованими, у зв`язку з чим апеляційна скаргв підлягає залишенню без задоволення.

В свою чергу, враховуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і збільшити його з 40000,00 грн до 60953,00 грн, що буде відповідати засадам виваженості та справедливості.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача, з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1370,64 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши такий розмір з 40000,00 (сорока тисяч) гривень до 60953,00 (шістдесяти тисяч дев`ятсот п`ятдесяти трьох) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1370,64 гривень.

В іншій частині Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 травня2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста