МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/882/23
Провадження № 22-ц/812/669/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2023 року про зупинення провадження, постановлену під головуванням судді Гаврасієнко В.О. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26 грудня 2003 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, актовий запис № 05, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 26.12.2003р. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 2004 року подружжя разом із дітьми почали проживати за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому вони мешкали як сім`я, належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.08.2018 р. Першою очаківською державної нотаріальної конторою Миколаївської області, реєстровий номер 354.

З 18 серпня 2015 року було зареєстровано місце проживання відповідачки ОСОБА_2 та їх неповнолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу між сторонами, ще деякий час відповідачка залишалась жити у будинку, а згодом у кінці 2019 року забрала дітей і залишила будинок, в якому вони мешкали та зареєстровані.

З 2019 року ОСОБА_2 у будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не мешкає, що підтверджується актом про не проживання, засвідченим сусідами які мешкають поблизу будинку АДРЕСА_1 .

Також вказує, що відповідачка не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, її особистих речей в будинку не має і, взагалі будинком вона не цікавиться. Колишнє подружжя не спілкується.

Тому позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація місця проживання відповідачки порушує його права, як власника будинку та обмежує його право на вільне розпорядження майном.

21 березня 2023 року від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила зупинити провадження по справі до набрання законної сили рішенням у справі № 487/3328/22, посилаючись на те, що у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться справа за її позовом до позивача про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та вселення до нього, провадження у якій відкрито ухвалою суду від 07 листопада 2022 року.

Крім того вказує, що договором оренди від 22 жовтня 2021 року підтверджується, що саме з цієї дати вона та їх з позивачем діти отримали у користування квартиру АДРЕСА_2 та призупинили проживання у будинку АДРЕСА_3 строком на 6 місяців, а не з 21 жовтня 2019 року, як про це зазначено у доданих до позову в цій справі актах. Цю обставину можуть підтвердити у випадку допиту їх у суді за її клопотанням у якості свідків орендодавець квартири ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 (копія договору додається). Є й інші обставини на її користь та дітей, які у межах змагальності сторін потрібно досліджувати у справі для вирішення спору по суті (так у справі № 487/3328/22 є належні та допустимі письмові докази того, що 09.03.2022 р. вона та діти в`їхали у Польщу у зв`язку з військовою агресією Росії та повернулися у м. Миколаїв лише у вересні 2022 року, коли й спробували вселитися до будинку АДРЕСА_3 , але не змогли цього зробити у зв`язку з заміною позивачем замків у дверях, внаслідок чого й вимушені були у жовтні 2022 року звернутися до суду з позовом).

Втім, викладати в цій справі у повному обсязі усі доводи на користь її правової позиції на цій стадії провадження вважає передчасним, оскільки у протилежному випадку одночасно у різних справах буде розглядатися спір про право проживання її та їх з позивачем дітей у житловому будинку при тому, що розгляд першої справи розпочато раніше (07.11.2011 р.) ніж цієї (20.02.2023 р.), що є неприпустимим. Такі дії позивача, на думку ОСОБА_2 , є зловживанням ним процесуальними правами, оскільки він подав завідомо безпідставний позов, що згідно зі ст.44 ЦПК України є неприпустимим.

Вважає, що єдиним законним способом вирішення цієї суперечки є розгляд першої справи, у якій позивач хоча і з порушенням встановленого законом та ухвалою суду строку викладе суду у будь-якій письмові формі свою позицію та аргументує причини порушення ним строку надання суду доказів, які він надасть. У будь-якому випадку це буде відповідати вимогам ст.ст.12,81,83 ЦПК України та надасть суду можливість вирішити спір по суті. Після вирішення по суті першої справи можна у передбачений законом спосіб розглянути і другу.

На підставі п. 6 ч. 2 ст. 252 ЦПК України просила зупинити провадження у цій справі до набрання законної сили рішення у справі №487/3328/22.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2023 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі № 487/882/23 задоволено. Зупинено провадження у справі №487/882/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до набрання законної сили рішенням по справі № 487/3328/22 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Задовольняючи клопотання суд першої інстанції виходив із того, що у провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва знаходиться цивільна справа № 487/3328/22 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення. Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року у цій справі відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. На цей час рішення суду за результатами розгляду позову у справі №487/3328/22 не ухвалено.

Як вбачається з позовної заяви у справі №487/3328/22 ОСОБА_2 просить суд усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, у цивільній справі № 487/882/23 ОСОБА_1 оспорює наявність у ОСОБА_2 права користування таким житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, наслідки розгляду цивільної справа №487/3328/22 прямо впливають на наслідки розгляду цивільної справи №487/882/23, оскільки пов`язані як за суб`єктним, так і за предметним складом.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що розгляд цивільної справи № 487/882/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є неможливим до набрання законної сили судовим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва у справі № 487/3328/22 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, а тому клопотання про зупинення провадження у справі підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду від 02 травня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі, проаналізувавши положення п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ч.3 ст.12 ЦПК України, зазначає, що на думку апелянта, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Вважає, що відповідачка не навела суду переконливих доводів на підтвердження необхідності зупинення провадження у справі, оскільки вирішення питання про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення є вже похідним від визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Спочатку треба вирішити питання чи визнана особа такою, що втратила право користування житловим приміщенням, перед тим як вселятись.

Від відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга суперечить вимогам п.4 ч.2 ст.356 ЦПК України, згідно з яким в апеляційній скарзі має бути зазначено в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість ухвали, та, на її думку, є черговим проявом порушення позивачем та його представником вимог ст.44 ЦПК України.

Також вказує, що у справі № 487/3328/22 апелянт штучно не вказує її повнолітню доньку, як позивача, та малолітнього сина, як особу, у інтересах якого нею також заявлений позов. У той же час, відмовляючи ухвалою суду від 11.04.2023 р. у справі № 487/3328/22 у задоволенні клопотання цього апелянта про об`єднання вищевказаних справ, суд в ухвалі зазначив, що за змістом ч.2 ст.188 ЦПК України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; одного й того самого позивача до різних відповідачів; різних позивачів до одного й того самого відповідача.

У даній справі позивачем є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 - відповідачем, а в цивільній справі № 487/822/23 навпаки ОСОБА_2 є відповідачем, а ОСОБА_1 - позивачем, а відтак їх об`єднати неможливо за суб`єктним складом відповідно до ч.2 ст. 188 ЦПК України. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про об`єднання даної справи та справи № 487/882/23 в одне провадження.

Всупереч дійсному змісту п.6 ч. 1 ст.251 ЦПК України, де зазначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, апелянт знову з перекручуванням вказує, що підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи. Тобто завдяки штучному застосуванню одного слова «припущення» апелянт перекручує увесь зміст норми права.

Що до «первинності» та «похідності» позовних вимог у вищевказаних справах, то це є просто особистою думкою апелянта, не підтвердженою ніякими нормами права, а її правова позиція стосовно цього викладена у відзиві від 20.03.2023 р. на позов і не повторюється. Саме позивач та його представник винні у тому, що у справі за її позовом вчасно не подали зустрічний позов, а зараз, зловживаючи своїми процесуальними правами, роблять незаконні спроби розглянути цю справу раніше справи № 487/3328/22.

На підставі викладеного, згідно з ст. ст. 43, 360 ЦПК України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 02 травня 2023 року - без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За положеннями п.14 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вказаних положень ЦПК України, розгляд даної апеляційної скарги проведений без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи ухвалу по справі, суд першої інстанції виходив з того, що у провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва знаходиться цивільна справа № 487/3328/22 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, провадження по якій відкрито 07 листопада 2022 року, проте за результатами розгляду рішення у справі ще не ухвалене. У цій справі відповідачка просить суд усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення її та дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, у даній цивільній справі ОСОБА_1 оспорює наявність у ОСОБА_2 права користування таким житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому суд дійшов висновку, що наслідки розгляду цивільної справа №487/3328/22 прямо впливають на наслідки розгляду даної цивільної справи, оскільки пов`язані як за суб`єктним, так і за предметним складом, а тому розгляд цивільної справи № 487/882/23 є неможливим до набрання законної сили судовим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва у справі № 487/3328/22.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішення в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час розгляду справи з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому її розгляду, і, передбачити усунення яких неможливо.

При цьому слід враховувати, що неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Між двома справами повинен існувати близький взаємозв`язок, який зазвичай проявляється у тому, що факти, які будуть встановлені в одній справі (яка розглядається), будуть мати преюдиційне значення у іншій справі (провадження у якій зупинене).

Однак, ухвала, яка є предметом оскарження, фактично не містить обґрунтування необхідності такого зупинення. Так, ухвала суду не містить обґрунтування які саме факти, встановлені у справі №487/3328/22, будуть мати преюдиціальне значення в даній справі та чому дані факти не можуть бути встановлені судом у даній справі № 487/882/23. Тобто, не зазначено чому обставини, які встановлюються у справі № 487/3328/22, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі, яке рішення у справі № 487/3328/22 має значення для цивільної справи, що розглядається, чому існує неможливість розгляду даної справи до вирішення справи № 487/3328/22, які факти, що будуть встановлені у тій справі будуть мати преюдиційне значення у даній справі.

Як убачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а у справі № 487/3328/22 усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення.

Отже, предмети спорів у зазначених справах є різними хоча і стосуються одного і того ж об`єкту матеріального світу.

За такого посилання суду на те, що факти, встановлені у справі № 487/3328/22 за позовом за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, будуть мати преюдиціальне значення в даній справі є помилковим.

Наявні у даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі, а відповідачка не позбавлена права надавати докази на підтвердження не згоди з заявленим позовом, тому у суду не було правових підстав для зупинення провадження у справі.

Не надана судом оцінка також тому факту, що склад сторін у даній справі, а також у справі № 487/3328/22 різний. При цьому судом не враховано положення ч.5,7 ст. 82 ЦПК України про те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, а обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Крім того, посилаючись на те, що від встановлених у справі №487/3328/22 фактів залежить правильність вирішення цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд не врахував, що зупинення у справі можливе не тоді, коли рішення у іншій справі має значення для цивільної справи, що розглядається, а тільки у разі неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

При цьому суд не врахував, що позов ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення навпаки залежить від вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому він взагалі оспорює наявність у неї права на користування спірним приміщенням.

З урахуванням конкретних зазначених вище обставин справи, той факт, що провадження у справі №487/3328/22 відкрито раніше, ніж провадження у даній справі не має вирішального значення, як і те, що судом у цій справі було відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання справи № 487/3328/22 та справи № 487/882/23 в одне провадження.

Враховує колегія суддів також те, що саме по собі звернення особи до суду з позовом про захист своїх прав, не може розцінюватися як зловживання процесуальними правами.

За таких обставин суд першої інстанції невірно застосував норми п. 6 ч. 1 ст. 251 та п.5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, дійшов до неправильного висновку про те, що провадження у даній справі підлягає зупиненню до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 487/3328/22 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали складено 28 червня 2023 року