ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Харків

справа № 641/879/23

провадження № 22-ц/818/661/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Гармаш К.В.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна про визнання правочину удаваним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника відповідача ОСОБА_10 на ухвалу Дзержинського районного суду від 31 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна про визнання правочину удаваним та одночасно подав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів забезпечення позову, у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дзержинського районного суду від 31 січня 2022 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на:

квартиру АДРЕСА_1 ;

квартиру АДРЕСА_2 ;

квартиру АДРЕСА_3 .

Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов`язані з посвідченням будь яких правочинів, а також інші реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на вказане нерухоме майно.

В апеляційній скарзі апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що вжиті заходи забезпечення позову неспівмірні із заявленими позовними вимогами та фактично становлять невиправдане втручання у право власника користуватися та володіти своїм майном, крім того, позивачем не зазначено, яким чином задоволення такого заходу забезпечення позову сприятиме поновленню її прав, у разі можливого задоволення позову. Вказує, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньо підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Обраний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13 травня 2019 року у справі №911/1551/18.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Матеріали справи свідчать, що у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна в якому просила:

визнати удаваним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що укладений 18 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., зареєстрований в реєстрі за №858, з моменту його укладення в частині зазначення покупця;

визнати удаваним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , що укладений 21 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., зареєстрований в реєстр, за №2126, з моменту його укладення в частині зазначення покупця;

визнати удаваним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , що укладений 15 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., зареєстрований в реєстрі за №2627, з моменту його укладення в частин, зазначення покупця;

визнати ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 . що укладений 18 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою 10 П., зареєстрований в реєстрі за №858;

визнати ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , що укладений 21 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П, зареєстрований в реєстрі за №2126;

визнати ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , що укладений 15 грудня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №2627, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П.;

визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що укладений 18 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за №864;

визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , що укладений 21 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за №2129;

визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , що укладений 15 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за №2631.

Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_2 використавши її особисті кошти у 2017 році придбав три об`єкта нерухомості:

квартиру АДРЕСА_1 ;

квартиру АДРЕСА_2

квартиру

АДРЕСА_3 , що ОСОБА_2 з корисливих мотивів, формально зазначив покупцями за договорами купівлі-продажу вказаних квартир своїх близьких родичів, а в подальшому уклав з ними договори дарування, де обдаровуваним виступає сам ОСОБА_2 . Вказані дії останній вчинив з метою привласнення вказаного нерухомого майна шляхом виведення його з-під спільної сумісної власності подружжя.

Про вказані обставини вона дізналася вже після розлучення з відповідачем ОСОБА_2 .

Оскільки через деякий час після розлученням постало питання про поділ спільного сумісного майна подружжя вона звернулася до ОСОБА_2 з проханням у позасудовому порядку розділити спільне майно, проте отримала від останнього відмову.

У зв`язку з чим вона звернулася до суду з цим позовом.

Таким чином, предметом розгляду у справі є вимоги як немайнового так і майнового характеру, спір виник з приводу нерухомого майна, а саме:

квартири АДРЕСА_1 ;

квартири АДРЕСА_2 ;

квартири АДРЕСА_3 .

Заява обґрунтована тим, що у разі здійснення дій щодо перереєстрації права власності нерухомого майна на користь третіх осіб вона не зможе захистити або поновити права в межах цього судового провадження без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Враховуючи значну суму позову, виходячи з принципу співмірності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволенні заяви, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливості та ефективності захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

За таких умов, є доцільним та адекватним в цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення заборони відчуження на це майно та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов`язані з посвідченням будь яких правочинів, а також інші реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на вказане нерухоме майно, який забезпечить ефективний захист прав позивача.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали, яка постановлена з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника відповідача ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова