КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7161/2023
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Соколової В.В., Фінагеєва В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У жовтні 2022 року позивачка звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 19 червня 2022 року в м. Києві на автодорозі М05, Київ-Одеса, 16 км. сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Jeep Cherokee», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Вина водія, ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала позивачка на передбачених законом підставах.

Відповідно до актуалізованого звіту №31/21.08.22 складеного 27 серпня 2022 року ФОП ОСОБА_3 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП складає 457 061,92 грн, утилізаційна вартість даного автомобіля 143 123,30 грн.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП за шкоду заподіяну здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «Jeep Cherokee», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТзДВ «Страхова група «Оберіг» згідно із полісом АР/2815750, за яким ліміт за завдання шкоди майну становить 130 000 грн, франшиза - 2 500 грн.

Також позивачка зазначала, що страховиком було здійснено страхове відшкодування в розмірі 127 500 грн.

Посилаючись на звіт та на ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначала, що вартість матеріального збитку, заданого її в результаті ДТП становить різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також з врахуванням виплаченого страхового відшкодування, що складає 186 438,60 грн.

На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідачки на її користь відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у вказаному розмірі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму завданої майнової шкоди в розмірі 186 438,62 грн, судовий збір в розмірі 2 360,58 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із таким рішення суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильну оцінку доказів, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір завданої шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами, оскільки наданий позивачкою висновок експертного товарознавчого дослідження не відповідає встановленим законом вимогам щодо цього документу. Вказує, що суд не встановив, на якій правовій підставі ОСОБА_2 володіє транспортним засобом, тому вважає, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у даній справі. Стверджує, що суд розглянув справу без її участі, чим порушив право відповідачки на судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Вітер В.М. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає надуманою та безпідставною, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року - без змін. Також просить стягнути з відповідачки 12 000 грн витрат на відшкодування правової допомоги під час розгляду справи в апеляційному суді.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення матеріальної шкоди у розмірі 186 438,62 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 19 червня 2022 року в м. Києві на автодорозі М05, Київ-Одеса, 16 км. сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Jeep Cherokee», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с.9)

Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року залишено без змін постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року (а.с.10-11)

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина відповідачки у скоєнні ДТП є підтвердженою.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 на передбачених законом підставах.

Відповідно до актуалізованого звіту №31/21.08.22 складеного 27 серпня 2022 року ФОП ОСОБА_3 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП складає 932 915,32 грн, ринкова вартість даного автомобіля - 457 061,92 грн, утилізаційна вартість автомобіля - 143 123,30 грн, вартість матеріального збитку - 457 06,921 грн. (а.с.12-20)

Будь - яких доказів які б викликали сумнів у повності, ясності, правильності звіту оцінювача, чи доказів пов`язаних з його недостатньою професійною кваліфікацією, сторонами надано не було, а тому суд першої інстанції правильно вважав обґрунтованим і таким, що не суперечить матеріалам справи, і може бути взятим до уваги судом при ухваленні рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП за шкоду заподіяну здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «Jeep Cherokee», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТзДВ «Страхова група «Оберіг» згідно із полісом АР/2815750, за яким ліміт за завдання шкоди майну становить 130 000 грн, франшиза - 2 500 грн.

Також встановлено, що позивачка звернулась до ТзДВ «Страхова група «Оберіг» із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 127 500 грн. (а.с.75)

З матеріалів справи вбачається, що сума страхового відшкодування, яка підлягає сплаті страховиком ТзДВ «Страхова група «Оберіг» на користь позивачки складає 127 500 грн.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вини відповідачки та отримання позивачкою від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 127 500 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_1 , як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні висновки щодо подібних правовідносин, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц, від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17.

Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суд першої інстанції взяв за основу висновок експертного автотоварознавчого дослідження, складений 27 серпня 2022 року, яким встановлено вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_2 .

Так, згідно із даним висновком, вартість матеріального збитку складає 457 061,92 грн. Також зі тзвіту вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Встановлено, що страхова сума за Полісом ТОВ «Страхова група «Оберіг» складає 130 000 грн, розмір франшизи 2 500 грн.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути суму матеріальних збитків в розмірі 186 438,62 грн (457 061,92 грн - 143 123,30 грн - 127 500 грн = 186 438,62 грн).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Твердження апелянта щодо недоведеності розміру завданої шкоди, оскільки наданий позивачем висновок не відповідає встановленим законом вимогам щодо цього документу, є безпідставними, оскільки відповідачка не спростувала наведені позивачкою розрахунки розміру завданої шкоди, власних експертних висновків не надала, клопотання про проведення судової експертизи у встановленому порядку не заявляла.

При цьому, суд звертає увагу, що сама по собі відсутність згоди відповідача із розміром заявлених до відшкодування збитків (без спростування належними доказами та надання власних обґрунтованих розрахунків) не може слугувати підставою для звільнення його від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.

Посилання відповідачки на те, що вона не мала можливості взяти участь у розгляді справи в суді першої інстанції, скористатись правовою допомогою та заявити відповідні клопотання також відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, не підтверджені жодними доказами. При цьому, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 була належно повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 64, 72).

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі.

Так, стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, має абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа з-поміж тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Встановивши, що ОСОБА_2 керувала транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, суд першої інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вона має право на відшкодування завданої шкоди.

Такі висновки відповідають позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 24 березня 2021 року по справі №755/2656/19.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із ухваленим судовим рішенням, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просив апеляційний суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду апеляційної скарги відповідача.

На підтвердження розміру витрат надав суду: копію договору про надання правничої допомоги №13-22К від 30 червня 2022 року, укладеного між адвокатом Вітром В.М. та позивачкою, ордеру на надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) на суму 12 000 грн від 03 травня 2023 до договору про надання правничої допомоги №13-22К, копію квитанції до прибуткового касового ордера №03-05/23 від 08 травня 2023 на суму 12 000 грн.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані стороною позивача не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

Визначаючи час на надання вищенаведених послуг та видів правничої допомоги, суд виходить із наявності у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим надання наведених в акті послуг не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи. Крім того, позовна заява не є складною за своєю суттю.

За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципам співмірності та розумності розподілу судових витрат.

Суд вважає, що понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

При цьому, у наданому представником позивачки акті виконаних робіт вказана послуга «оплата участі у судовому засіданні в Київському апеляційному суді» та обрахована її вартість - 4000 грн. Однак, розгляд даної справи здійснюється апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання не проводиться, тому відсутні підстави для стягнення оплати участі адвоката у судовому засіданні в Київському апеляційному суді.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачкою ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, також враховує, що у задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

За таких обставин, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2023 рокузалишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про РНОКПП відсутні, адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: В.В. Соколова

В.О. Фінагеєв