Житомирський апеляційний суд
Справа №291/160/21 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 23 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №291/160/21 за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Приходька Сергія Володимировича до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування рішення про державну реєстрацію,

за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В. у смт. Ружині,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року адвокат Приходько С.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в остаточній редакції якого (т.1 а.с.64-67) просив скасувати запис про інше речове право за №26114207, внесений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41061572 від 14.05.2018, відповідно до якого на підставі Договору оренди землі б/н від 17.07.2015 за ПСП Агрофірма Світанок зареєстровано право оренди земельної ділянки, площею 4,5746 га, кадастровий номер :06:000:0196, строком на 7 років. Усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 4,5746 га, кадастровий номер :06:000:0196, розташовану на території Крилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, шляхом зобов`язання ПСП Агрофірма Світанок повернути ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку та вирішити питання відшкодування судових витрат.

Позов мотивував тим, що 17.07.2015 між ОСОБА_1 , як орендодавцем та ПСП Агрофірма Світанок, як орендарем було укладено Договір оренди землі, предметом якого була земельна ділянка, загальною площею 4,5746 га, а саме: земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:000:0196, що розташована на території Крилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області.

14.05.2018 Державним реєстратором Комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Ілюшиною М.О. було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41061572, на підставі якого до спеціального розділу внесено запис про інше речове право за №26114207, відповідно до якого на підставі Договору оренди землі б/н від 17.07.2015 за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки, площею 4,5746 га, кадастровий номер :05:000:0039 та здійснена державна реєстрація оспорюваного договору.

ОСОБА_1 вважає, що запис про інше речове право має бути скасований, а земельна ділянка повернута із незаконного володіння відповідача у зв`язку з тим, що він даний договір оренди не підписував.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2022 року позов задоволено повністю і вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ПСП Агрофірма Світанок, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову та вирішити питання розподілу судових витрат.

Вважає, що суд ухилився від дослідження та об`єктивної оцінки доказів, що призвело до винесення судом незаконного рішення. Суд першої інстанції дослідив та надав перевагу лише одному доказу - висновку судово-почеркознавчої експертизи, водночас не здійснив безпосереднє дослідження доказів, які були подані відповідачем з метою доведення отримання позивачем орендної плати, що свідчить про виконання сторонами договору.

Крім того, суд не врахував правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Зазначає, що відповідач протягом всього часу орендних правовідносин з позивачем сумлінно ставився до власних зобов`язань за договором, та починаючи з 2015 року систематично сплачував орендну плату на користь ОСОБА_1 , про що представником відповідача було зазначено у відзиві та додано до матеріалів даної справи документи, які підтверджують отримання позивачем орендної плати за 2015-2020 роки. Також, представником позивача обрано неефективний спосіб захисту його прав та інтересів.

Внаслідок неповного з`ясування обставин справи, суд не врахував, що позивач звернувся з вимогою про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, в той час як ними користується відповідач, що виключає задоволення позову. Суд помилково не застосував частину 3 та 4 ст. 267 ЦК України.

У поданому відзиві адвокат Приходько С.В., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 17.07.2015 між ОСОБА_1 , як орендодавцем та Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма Світанок, як орендарем, укладено Договір оренди землі, відповідно до якого відповідачу була передана в оренду строком на 7 років, земельна ділянка, загальною площею 4,5746 га, кадастровий номер :06:000:0196, яка розташована на території Крилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області і на праві власності належить позивачу, відповідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №240069, виданого 27.03.2002 Крилівською сільською радою народних депутатів (а.с.12-13,15).

14.05.2018 Державним реєстратором Комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Ілюшиною М.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41061572, відповідно до якого на підставі Договору оренди землі б/н від 17.07.2015 за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки, площею 4,5746 га, кадастровий номер :05:000:0039 та здійснена державна реєстрація (а.с.17).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача як власника земельної ділянки порушене та підлягає судовому захисту шляхом задоволення позову. Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно.

Так, статтею 792 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

За приписами частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту ч. 3 ст. 203 ЦК України випливає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Процедура укладення, вимоги до змісту і форми та порядок припинення договору оренди землі визначені Земельним Кодексом України та спеціальним законом - Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статей 1, 13 Закону України «Про оренду землі» орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Крім того, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частин другої, третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки.

Відповідно до пункту 3.6 рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) за конституційною скаргою ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 ЦК України, суд враховує, що частина третя статті 13 Кодексу містить словосполуку «а також зловживання правом в інших формах», яку учасник цивільних відносин, суд або інший суб`єкт правозастосування може розуміти як таку, що створює юридичну невизначеність в аспекті порушення вимоги передбаченості ситуацій та правовідносин, оскільки її зміст нібито чітко та однозначно не визначений.

Проте, оцінюючи доводи Товариства щодо браку юридичної визначеності частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України зважає на те, що цей припис, зокрема словосполуку «а також зловживання правом в інших формах», слід тлумачити та застосовувати не відокремлено від інших приписів права, а в їх посутньому взаємозв`язку з нормами Кодексу, насамперед із тими, що містяться в його статтях 3, 12, 13.

Унаслідок цього, на думку Конституційного Суду України, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії можуть бути в подальшому кваліфіковано як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій.

Конституційний Суд України, оцінюючи частину третю статті 13 та частину третю статті 16 ЦК України на відповідність приписам частини другої статті 58 Основного Закону України, у пункті 8.2 вказаного рішення констатував, що ці приписи Кодексу не визначають дій особи як правопорушення за цивільним правом або як іншу умову для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності.

Оспорювані приписи Кодексу встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити в захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин другої п`ятої статті 13 Кодексу.

Тобто, ці приписи Кодексу містять вказівку на юридичні наслідки дій особи, що їх не може бути кваліфіковано як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності.

Можна виділити такі критерії добросовісної поведінки:

1) поведінка сторони має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин в порівнянних обставинах;

2) поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права та законні інтереси іншої сторони правовідносин;

3) поведінка сторони має бути законною, не допускаються дії виключно

з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі;

4) учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі отримання необхідної інформації.

Наявність всіх перерахованих критеріїв дозволить оцінити дії сторони як добросовісні.

Якщо всіх критеріїв у сукупності немає, то є підстави говорити про недобросовісну поведінку та зловживання правом.

Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю).

Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.

Оцінюючи дії учасника стосовно добросовісності, необхідно враховувати не лише сам факт виконання, а й волю сторін на виконання договору і досягнення відповідних їй правових наслідків.

Так, передання земельних ділянок в оренду, отримання орендної плати можуть свідчити про наявність у сторони волі на виконання договору, що дозволяє контрагенту покладатися на дійсність угоди.

Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду, як наслідок своєї непослідовності у поведінці на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома.

У даній справі є підстави вважати недобросовісними дії власника земельної ділянки, що передана в оренду щодо заперечення права оренди орендаря і перешкоджання у здійсненні правомочностей з володіння і користування.

Така недобросовісність виявляється у тому, що протягом тривалого часу орендодавець не заперечував право оренди спірних земельних ділянок відповідачем, отримував орендну плату.

Тобто, сторони протягом тривалого часу (6 років) належним чином виконували умови договору, що пройшов державну реєстрацію, обробляли землю, вносили и приймали оплату за оренду землі у грошовій і натуральній формі. Таким чином, поведінка орендодавця суперечить своїй попередній поведінці, що склалася протягом 6 років з моменту укладення договору з вадами, волевиявлення сторін відповідало меті такого договору. А тому посилання позивача про неукладеність договору оренди землі є недобросовісним і таким, що спрямоване на порушення прав орендаря.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Тобто, суду необхідно було встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю і чи приймали вони таку оплату.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом).

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

В даному випадку судом встановлено, що позивач з 2015 року отримує оренду плату від відповідача за користування земельними ділянками, що виключає неукладеність спірних договорів оренди землі.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги при ухваленні рішення на вказані обставини та надані відповідачем докази у спростування позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Крім того, згідно вимог ст.141 ЦПК підлягають відшкодуванню понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» задовольнити.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Приходька Сергія Володимировича відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» 2724 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 24 травня 2023 року.