КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 355/166/22
провадження № 22-ц/824/802/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Лобоцькій В. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 вересня 2022 року в складі судді Червонописького В.С.,

встановив:

02.02.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Посилалась на ті підстави, що з 28 квітня 1979 року по 02 жовтня 2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

В період шлюбу ними було набуто у власність житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 26 листопада 1998 року, житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3

22 червня 2001 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Баришівського районного управління юстиції в Київській області, на виконання рішення Баришівського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу, був складений акт опису і арешту майна боржника та накладено арешт на жилий будинок по АДРЕСА_1 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2001 року (справа №2-323/2001) виключно із акту опису і арешту майна від 22.06.2001, складеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Баришівського районного управління юстиції Київської області, 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 прихожої за №1-1 площею 29,00 кв.м., кухню №1-2 площею 14,30 кв.м., жилу кімнату №1-4 площею 17,30 кв.м., жилу кімнату №1-5 площею 28.50 кв.м., коридор №1-3 площею 2,80 кв.м. з підвальними приміщеннями під жилою кімнатою №1-4. Із надвірних будов із акту опису виключено 1/2 частину сараю.

Маючи намір на відчуження своєї частини домоволодіння на користь дочки, вона звернулася до державного реєстратора з приводу державної реєстрації права на частку в домоволодінні, однак рішенням державного реєстратора від 31.01.2022 їй було відмовлено в здійсненні реєстраційних дій в зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам Закону, а саме наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

В якості правового обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Враховуючи ту обставину, що рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2001 року за нею було визнано право власності на частику у спільному майні подружжя, а державним реєстратором відмовлено у реєстрації права власності, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме на : 1/2 прихожої за №1-1 площею 29,00 кв.м., кухню №1-2 площею 14,30 кв.м., жилу кімнату №1-4 площею 17,30 кв.м., жилу кімнату №1-5 площею 28, 50 кв.м., коридор №1-3 площею 2,80 кв.м. з підвальним приміщенням під житловою кімнатою.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначила, що підставою для звернення за захистом свого порушеного права стала відмова державного реєстратора від 31.01.2022 в здійсненні реєстраційних дій.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову суд посилається на норми права, які зазначені в постанові Верховного Суду від 07.09.2016 у справі №6-801 цс16 , та які регулюють відносини подружжя щодо належного їм майна та не стосуються суті пред`явленого нею позову та закону, який регулює дані правовідносини.

При розгляді даної справи суд вийшов за межі предмета позову, поставив під сумнів факт придбання майна в період шлюбу.

Твердження суду про те, що вона в 2022 році звернулась з позовом про поділ спільного майна подружжя не відповідає дійсності, оскільки вона звернулася з позовом про визнання права власності на майно.

Є незрозумілим посилання суду на ту обставину, що з даним позовом вона звернулася через десять років після розірвання шлюбу, оскільки відмова в позові обґрунтована не пропуском строку позовної давності, а іншими підставами.

Про порушення свого права щодо неможливості зареєструвати своє право власності на житло їй стало відомо після відмови 31 січня 2022 року державного реєстратора зареєструвати відповідне право, а тому питання про поновлення перебігу строку позовної давності не ставилося.

Зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 вже не є ні власником, ні співвласником даного будинку, оскільки його 1/2 частка у спільному майні подружжя перейшла до ОСОБА_2 на виконання рішення Баришівського районного суду Київської області про стягнення боргу за договором позики.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права полягають в тому, що ухвала про відкриття провадження у справі постановлена через п`ять місяців з дати звернення з позовною заявою до суду. Всупереч вимогам ст. 268 ЦПК України вказане рішення не було проголошено одразу після завершення розгляду справи.

03.01.2023 ОСОБА_2 надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 вересня 2022 року, в якому проти задоволення апеляційної скарги не заперечував. Розгляд справи просив проводити без його участі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі 28 квітня 1979 року по 02 жовтня 2002 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 26 листопада 1998 року, виданого на підставі рішення Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області від 25 листопада 1998 року №125.2, житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 26).

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, 14.12.2004 зареєстровано право спільної часткової власності на частину будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови - 1998, за ОСОБА_4 . Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності, НОМЕР_1, 06.10.2004,Баришівська держнотконтора. Відомості про іншого співвласника вказаного будинку відсутні (а.с. 109).

Відповідно до відповіді Комунального підприємства «Баришівське бюро технічної інвентаризації» на запит суду від 24.03.2023 №119, станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 - частка та ОСОБА_4 - частка (а.с. 118).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником вказаної частини вказаного житлового будинку, набутого в період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , проте вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності, оскільки рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 31 січня 2022 року №63141022 їй було відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (а.с.55).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є власником спірного житлового будинку, доказів того, що за позивачем визнавалось право власності на частину вказаного будинку не надано. Шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано у 2002 році. В позовній заяві остання жодним чином не обґрунтовує чому вона звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя через десять років після розірвання шлюбу. Позивачем також не доведено, як саме відповідач ОСОБА_2 порушив право власності позивача на її частину житлового будинку, який належить на праві власності колишньому чоловіку позивача ОСОБА_3 .

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, оскільки останній зроблено з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування ухваленого по справі рішення.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір між позивачкою та ОСОБА_4 , як співвласником частини спірного житлового будинку відсутній.

З огляду на те, що за відомостями Комунального підприємства «Баришівське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , саме останній є належним відповідачем у спорі про визнання права власності на вказану частину будинку за позивачем.

Позивачем не було залучено до участі у розгляді справи у якості відповідача ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції розглянув справу за неналежного суб`єктного складу, а тому ухвалене по справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові саме з цих правових підстав, враховуючи, що належним відповідачем у цій категорії справ є особа, за якою зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до частини 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосовування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги за наведених обставин на законність судового рішень не впливають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк