Справа № 177/1014/23
Провадження № 2/177/474/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 червня 2023 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Фараджевої А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 11919,75 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2019-2022 років (включно).

В обґрунтування позову посилався на те, що він працює на підприємстві відповідача помічником машиніста електровоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

За період з 2019-2022 роки йому надавалась щорічна тарифна відпустка та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка відповідно до умов колективного договору мала складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, відповідач порушуючи його права, здійснював виплату матеріальної допомоги не у повному обсязі. За вказаний період матеріальна допомога надана лише у розмірі: за 2019 рік 2508,75 грн., за 2020 рік 2627,50 грн., за 2021 рік - 4 540,00 грн. А мала бути у розмірі: за 2019 рік - 4173,00 грн., за 2020 рік - 4723 грн., за 2021 рік - 6000 грн., виходячи з рівня мінімальної заробітної плати в Україні. За 2022 рік матеріальна допомога повинна була складати 6700 грн., згідно розміру мінімальної заробітної плати, але виплачена не була.

У зв`язку з чим, він змушений звернутись до суду за захистом своїх трудових прав та просити суд стягнути з відповідача недоплачену суму матеріальної допомоги за період з 2019 по 2022 роки в розмірі 11919,75 грн.

Ухвалою суду від 24.05.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 27.06.2023 надав суду відзив на позовну заяву, з доказами направлення представнику позивача. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, посилався на те, що вказаний спір не є трудовим, а є колективним спором. Крім цього, вказував, що пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Після внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 зазначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Закон застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести норми у відповідність з цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

У відповідності до вищезазначеного, спільною вказівкою голови правління «Укрзалізниця», члена Правління та голови Профспілки залізничних транспортних будівельників України від 29.03.2017 № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної платі як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

В подальшому, відповідно до спільних постанов Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України та керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», Президії Дорпрофсожу від 10.06.2021 № Н-32/10, П-24-64г та від 20.01.2022 № Н-32/2, П-2-40 г, встановлювався розмір матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідно не менше 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та не менше 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з коефіцієнтом 1,31, відповідно. А тому, представник вважала безпідставними вимоги позову про стягнення матеріальної допомоги виходячи з рівня мінімальної заробітної плати.

У відзиві також вказано про недійсність колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати, оскільки такі умови суперечать положенням п.п. 3,5 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Представник відповідача вказував, що матеріальна допомога на оздоровлення не є заробітною платою, а також вказував про відсутність предмета спору щодо матеріальної допомоги за 2022 рік, адже її виплата лише призупинена, а не відмовлено у її виплаті, що зумовлено воєнним станом.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому розгляд справи проведено за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працює помічником машиніста електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця (а.с. 9, 10).

Відповідно до довідки про надані відпустки працівникам депо, які є членами ППО ВПЗУ КЛД (а.с. 10), у періоди з 05.09.2019 по 28.09.2012; з 13.04.2020 по 29.04.2020, з 13.09.2021 по 12.10.2021 та з 17.10.2022 по 09.11.2022 позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. З цього приводу він кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою звертався до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні.

Відповідно наданих суду табуляграм позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2019 рік 2508,75 грн., 2020 рік 2627,50 грн., 2021 рік - 4 540,00 грн ( а.с. 21-23). Згідно довідки СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» від 06.04.2023 (а.с. 20), матеріальна допомога на оздоровлення починаючи з березня 2022 року не нараховується, у зв`язку з прийняттям Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Таке рішення прийнято відповідачем 14.03.2022 (а.с. 20).

Відповідно до умов колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2011-2012 роки Відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо реєстраційний номер 60/11 від 24.10.2011 (а.с. 11-14), вказаний колективний договір набрав чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу і діє до укладення нового (п. 1.7). За відсутності інформації про існування іншого колективного договору, враховуючи дані довідки ППО Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо від 01.05.2023, про те, що вказаний колективний договір є чинним, суд приходить до висновку, що вказаний договір є діючим (а.с. 19).

Відповідно до п. 3.1.5 вказаного колективного договору, при кожному наданні працівнику щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою працівника йому виплачується матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 12).

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 VIII від 06.12.2016, згідно п. 3, 5 розділу ІІ якого, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно, згідно умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону протягом 3 місяців.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Не можна погодитись й з посиланнями відповідача на положення статей 203, 215 ЦК України, як підставу для визнання недійсним положень колективного договору в частині положень про матеріальну допомогу на оздоровлення, як таких, що суперечить умовам пунктам 3, 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, з вищенаведених підстав.

До того ж, Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15 дійшов висновку, що «враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством, положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Установивши наявність між сторонами трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінністатті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215цьогоКодексузагальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбаченихЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину». Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц.

На виконання вимог Закону України № 1774 від 06.12.2016, про що вказував відповідач, прийнято постанову Н-32/20 П-Ч-5г від 31.03.2017 підписану в.о. начальника філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та Головою Дорожньої профспілкової організації Придніпровська залізниця, відповідно до якої прийнято рішення про застосування з 01.04.2017 у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2019 1921 грн., з 01.07.2019 - 2007 грн., а з 01.12.2019 2102 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем відпустки, становив 2508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102 грн., з липня 2197 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання відпустки позивачем, становив 2627,50 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 гривень, тому два прожиткових мінімуми (згідно постанови від 10.06.2021) складали 4540 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн.

10.06.2021 прийнято постанову Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України та Керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і Президії Дорпрофсожу № Н-32/10 П-24-64г, відповідно до якої постановлено про внесення змін до колективного договору ДП «Придніпровська залізниця», а саме: п. 3.1.16 першого абзацу викладено в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням (додаток № 2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 46).

20.01.2022 подібною постановою № Н-32/2 П-2-40 г, постановлено про внесення змін до колективного договору ДП «Придніпровська залізниця», а саме в п. 3.1.16 перший абзац викладено в редакції, згідно з якою матеріальна допомога на оздоровлення встановлена в розмірі не менше двох прожиткових мінімумів з коефіцієнтом 1,31 для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року (а.с. 47). Як слідує зі преамбули вказаних постанов від 10.06.2021 та 20.01.2022, вони приймалися з метою покращення соціальних стандартів працівників регіональної філії, передбачених Колективним договором Придніпровської залізниці на 2011-2015 роки, дію якого продовжено відповідно на 2021-2022 роки.

Надаючи суду вищевказані копії постанов від 10.06.2021 та 20.01.2022, в обґрунтування правових підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі відмінному від мінімальної заробітної плати, відповідач не надав суду доказів того, що відповідні зміни, в порядку визначеному умовами колективного договору, вносилися до колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом ВСП ДП «Придніпровська залізниця» Криворізького локомотивного депо. Більш того, відповідно до 1.4 вказаного колективного договору (а.с. 11 зворот), зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін та спальному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового колективу, в даному випадку депо.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», як і прийняття спільних постанов Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України та Керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і Президії Дорпрофсожу № Н-32/10 П-24-64г від 10.06.2021 та № Н-32/2 П-2-40 г від 20.01.2022, незважаючи на зміст преамбули, фактично є рішеннями, що погіршують становище працівників порівняно із колективним договором в редакції до змін (передбачав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги ), а тому вказані рішення повинні були прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу.

Посилання відповідача на те, що норми законодавства, у спірному періоді визначали заборону використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, в тому числі для визначення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, суд розцінює критично, оскільки відповідно до галузевої угоди між адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, зі змінами та доповненнями, дія цієї угоди визначає трудові та соціально-економічні гарантії працівників галузі, встановлює для працівників мінімальні і обов`язкові для врахування на подальших рівня колективних переговорів галузеві норми в оплаті і умовах парці, пільги, трудові та соціальні гарантії (п. 1.3-1.4 угоди). Відповідно до п. 1.7 Галузевої угоди, якщо в період дії цієї угоди будуть прийняті державні норми з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, то норми цієї угоди діють до закінчення терміну її чинності. Згідно п. 2.2, 2.3 Угоди, вона набирає чинності з 01.01.2002 і діє до укладення нової угоди, жодна із сторін в період дії угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань (а.с. 13-14). Згідно довідки ППО Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо від 01.05.2023 (а.с. 19), положення Галузевої угоди на 2002-2006, що є чинними на даний час (пролонгована), не призупинялася.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9, 97 КЗпП України, суд приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14. Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.14. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Відповідно до ст. 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Вказані норми законодавства, зокрема ст. 16 КЗпП України, не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов колективних договорів, що погіршують становище працівників порівняно з законодавством і угодами, оголошуючи такі умови недійсними і не вимагаючи судової процедури визнання їх недійсними.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку (прийняття рішення на конференції трудового колективу), виконано вимоги вказаного закону щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення Галузевої угоди, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, має наслідком продовження дії саме норм угоди, до закінчення терміну її чинності. Постанова ВС на яку посилається відповідач, як на постанову у зразковій справі, стосується розрахункової величини для визначення оплати праці суддів, що не є обставинами тотожними обставинам у даній справі, та не враховує існування діючих колективних договорів, що врегульовують спірні правовідносини та їх умови.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню не спільні Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови президії Дорпрофсожу, які погіршують становище працівників та прийняті з порушенням вимог Колективного договору (вносять зміни до колективних договорів що погіршують права працівників порівняно з діючими положеннями колективного договору, не на конференції трудового колективну), а п. 3.1.5. Колективного договору (а.с. 12).

При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2019 - 2021 роки відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 5219,75 грн., що складається з:

- 1664,25 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173 грн. 2508,75 грн.),

- 2095,50 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на момент отримання відпустки та виплати матеріальної допомоги) 2627,50 грн.),

- 1460,00 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6 000,00 грн. - 4 540,00 грн.).

Крім цього, позивач звертався до відповідача з заявами про виплату матеріальної допомоги в 2022 році, але матеріальну допомогу йому не було виплачено.

Вирішуючи позовні вимоги за період 2022 року, суд виходить з наступного.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

В той же час, відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією, на території України введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду справи.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені положеннями ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

15.03.2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ХІ, який набув чинності 24.03.2022 року і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Закном України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Отже, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Згідно з копією Витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (а.с. 45), на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у п. 1.1.4 вказано: «…додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики» (а.с. 45).

Оскільки виплати за 2022 рік, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.1.14 колективного договору, їх призупинення відповідачем відповідає положенням ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасованим, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Більш того, суд звертає увагу, що виплата матеріальної допомоги за 2022 рік лише призупинена відповідачем, у зв`язку з необхідністю вжиття заходів зумовлених воєнним станом в Україні, а отже після закінчення воєнного стану позивач не позбавлений права звернутися до суду з такими вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок. На переконання суду, враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Твердження представника відповідача щодо того, що вказаний спір не є трудовим, суд розцінює критично, оскільки предметом даного спору є стягнення недоотриманої частини матеріальної допомоги, що є частиною заробітної плати.

Твердження представника відповідача щодо того, що недоотримана частина матеріальної допомоги не є заробітної платою, суд розцінює критично, оскільки згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц та від 10.02.2021 у справі № 143/179/19.

Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 470,13 грн (5219,75 грн х 100% / 11919,75 грн = 43,79 % задоволених вимог; 43,79 % х 1073,60 грн / 100% = 470,13 грн сума судового збору пропорційна розміру задоволених позовних вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у сумі 5219 (п`ять тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 75 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь держави судовий збір у сумі 470 (чотириста сімдесят) гривень 13 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Березюк