Номер провадження: 22-ц/813/4492/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
15.05.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Проскуріної Н.Ю.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року,
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 ,
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в обґрунтування якого зазначила, що 08 червня 2018 року позичила ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 200000 доларів США еквівалентом 5850000 грн. Відповідач зобов`язалась повернути борг 08.06.2021 року, проте незважаючи на обов`язок повернути кошти, відповідач кошти не повертає, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.
Позивач просила суд стянути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 200000 доларів США та вирішити питання про стягнення судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 21 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду оригінал розписки, копію розписки суд до уваги не взяв, оскільки на вимогу суду оригінал такого документа позивачем не надано.
Суд першої інстанції критично поставився до тверджень позивача щодо втрати оригіналу розписки, оскільки жодних доказів пересилання оригіналу вказаного документу за кордон та його втрати у судовому засіданні надано не було.
Враховуючи відсутність оригіналу боргового документу - розписки від 08.06.2018 року, суд першої інстанції не прийняв у якості належного та допустимого доказу оригінал розписки від 26 серпня 2022 року, та вважав, що остання може бути лише додатком до основного договору позики та не є підставою для стягнення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог з мотивів наявності у відповідача боргу перед іншим кредитором, що на думку позивача порушує її право на захист. Позивач вважає, що суд першої інстанції не мав права збирати докази та витребовувати у неї оригінал розписки.
Позивач зазначає, що у зв`язку із початком війни в Україні, вона була вимушена виїхати за кордон. Розписку від 08.06.2018 року нею втрачено, оскільки під час направлення її речей за кордон, посилка була ушкоджена і розписка загублена.
Також позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку та неправомірно не врахував оригінал розписки від 26.08.2022 року, визнання відповідачкою боргу та повернення його частини.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву та пояснень відповідно на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з додатками ОСОБА_2 отримала 16.01.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати. Зазначила, що визнає обставини викладені у позові, підтверджує, що дійсно отримала у борг від позивача 200000 доларів США, частково повернула суму боргу у розмірі 500 доларів США, решту боргу наразі повернути не має можливості. Відповідач вважає, що справа судом першої інстанції розглянута упереджено. Посилання ОСОБА_3 на невиконання зобов`язань, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , остання вважає необґрунтованим та зазнає, що наразі тимчасово виконання рішення зупиненне.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з додатками ОСОБА_3 отримав 12.01.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення. Пояснив, що ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, шлюб розірваний 12.05.2015 року. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року, визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнано зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до розписки від 09.07.2010 року, розписки від 29.08.2011 року у розмірі 2690600 гривень спільним сумісним борговим зобов`язанням, і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1422525 гривень.
16.05.2018 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 509/4566/16-ц, виданим 03.05.2018 року про стягнення з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_3 1422525 гривень. Проте, відповідач ухиляється від виконання зазначеного рішення.
04.08.2020 року ОСОБА_1 вважаючи, що її права як члена сім`ї порушуються звернулась з апеляційною скаргою на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду України від 18.05.2022 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрито.
Враховуючи викладене, ОСОБА_3 вважає, що вказаний позов є надуманим та спрямованим на уникнення покладених на ОСОБА_2 зобов`язань за вказаними рішеннями.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі надсилалась на адресу позивача зазначену у позовній заяві та апеляційній скарзі. Конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою.
Процедура реєстрації в ЄСІТС (реєстрація Електронного кабінету, реєстрація офіційної електронної адреси) передбачає проходження запропонованої засобами Електронного кабінету процедури реєстрації з використанням кваліфікованого електронного підпису, та внесенням контактних даних особи, зокрема адреси електронної пошти, номера телефону (в тому числі мобільного), зазначенням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику (пункт 9 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).
Представник третьої особи Андрушкевич Т.Д. зареєстрована у підсистемі «Електронний кабінет» за допомогою своєї офіційної електронної адреси.
Згідно з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
В судове засідання позивач не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, судову повістку повідомлення отримав на електронну пошту, яка вказана у заяві для листування 05.04.2023 року, що підтверджується довідкою. Надав заяву про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач та його представник в судовому засіданні вважали, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Представник третьої особи просив апеляційну скаргу залишити без змін, а скаргу без задоволення.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження зобов`язань відповідача позивачем оригінал розписки до суду наданий не був, що унеможливлює задоволення позову та стягнення грошових коштів. Суд вважав, що подання даного позову є штучним та направлено на уникнення покладених на ОСОБА_2 зобов`язань по виплаті ОСОБА_3 за частину сплачених боргових зобов`язань за рішенням суду, а саме постанови Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2021 року, та рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року, про що також свідчить визнання відповідачкием ОСОБА_2 пред`явленних до неї позовні вимог.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.
Звертаючись до суду із позовом позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 200000 доларів США, в обґрунтування зазначивши, що 08 червня 2018 року ОСОБА_2 позичила у неї грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, які повинна повернути 08.06.2021 року. Проте, незважаючи на обов`язок повернути кошти, ОСОБА_2 його не виконує та кошти не повертає.
Позивачкою на підтвердження заявлених вимог надано до суду копію розписки від 08.06.2018 року.
В тексті позовної заяві зазначено, що оригінал розписки від 08.06.2018 року наявний у позивачки.
Згідно ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що суд з власної ініціативи має право витребувати оригінал письмового доказу.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 року визнано явку позивача та відповідача обов`язковою з метою повного, всебічного з`ясування обставин справи, а саме дослідження в судовому засіданні оригіналу розписки та джерел походження коштів.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2022 року та ухвалою суду від 15.08.2022 року зобов`язано позивача ОСОБА_5 для повного, всебічного з`ясування обставин справи, а саме дослідження в судовому засіданні оригіналу розписки та джерел походження коштів, надати оригінал вказаної розписки та витребувати відомості.
Позивач повідомив суд про неможливість надати оригінал розписки, оскільки її втрачено. В своїх письмових поясненнях позивачка зазначила, що у зв`язку із початком війни в Україні, вона була вимушена виїхати за кордон. Розписку було втрачено, оскільки під час направлення її речей за кордон, посилка була ушкоджена і розписка була відсутня.
Суд першої інстанції критично поставився до таких тверджень позивача, так як жодних доказів пересилання оригіналу вказаного документу за кордон та його втрати у судовому засіданні надано не було. При цьому, представник позивача у судовому засіданні стверджував, що оригінал витребуваного документу знаходиться у місті Києві в квартирі позивача, до якої у теперішній час позивач доступу не має.
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції третьою особою копія розписки від 08.06.2018 року ставилася під сумнів.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 викладено правовий висновок про те, що наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки на підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем оригінал розписки від 08.06.2018 року до суду надано не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження витребував у позивачки докази є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме ухвалою Киїівського районного суду м. Одеси від 14.06.2022 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та призначено підготовче судове засідання на 07.07.2022 року. Визначено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, а позивачу строк для подання відповіді на відзив. Роз`яснено відповідачу право пред`явлення зустрічного позову відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України.
Отже судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження не вирішувалося питання про витребування доказів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції проігноровано оригінал розписки від 26.08.20.22 року, в якій зазначено про повернення відповідачкою частини боргу та визнання наявності боргу не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції дана належна оцінка розписці від 26.08.2022 року.
Із матеріалів справи вбачається, що 12.09.2022 року позивачем надано до суду оригінал розписки від 26 серпня 2022 року про сплату ОСОБА_1 боргу у розмірі 500 доларів США згідно розписки від 08.06.2018 року та визнання залишку боргу у розмірі 199500 доларів США.
Отже розписка від 26 серпня 2022 року складена сторонами під перебування справи на розгляді в суді першої інстанції.
Суд першої інстанції не прийняв у якості належного та допустимого доказу оригінал розписки від 26 серпня 2022 року, яка може бути лише додатком до основного договору позики та не може бути підставою для стягнення.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано визнання відповідачем позову не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у липні 2022 року направив до суду заяву, у якій він вказав, що кошти отримував та просив ухвалити рішення з розстрочкою виконання.
Разом з тим, 11.08.2022 року до суду із заявою про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача звернувся ОСОБА_3 , зазначивши, що справа направлена на уникнення покладених на ОСОБА_2 зобов`язань по виплаті ОСОБА_3 за частину сплачених боргових зобов`язань за рішенням суду (постанова Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року).
Ухвалою Київського районного суду від 15 серпня 2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача.
Судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до розписки від 09.07.2010 року, розписки від 29.08.2011 року у розмірі 2690600 гривень спільним сумісним борговим зобов`язанням і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1422525 гривень.
16.05.2018 року постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси відносно ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 56402940 за виконавчим листом № 509/4566/16-ц про стягнення грошової суми у розмірі 1422525 гривень.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року (справа № 947/24923/20) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто частину погашеного спільного грошового зобов`язання у розмірі 1345300 гривень, що складає еквівалент 50000 доларів США.

Суд першої інстанції вважав, що подання даного позову є штучним та направлено на уникнення покладених на ОСОБА_2 зобов`язань по виплаті ОСОБА_3 за частину сплачених боргових зобов`язань за рішенням суду, а саме постанови Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2021 року, та рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року, про що також свідчить визнання відповідачкием ОСОБА_2 пред`явленних до неї позовні вимог.

Ураховуючи викладені обставин колегія суддів вважає, що саме по собі визнання позову відповідачем у цій справі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання порушує права, та інтереси інших осіб.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко