Провадження № 22-ц/824/6714/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Шевчук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року про відмову у забезпеченні доказів у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 82 488,36 грн.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, в якій просив суд витребування від АТ «Комерційний банк «Приватбанк» належним чином засвідчених копій документів, а саме: розрахунок заборгованості за Договором про надання банківських послуг № б/н від 23.06.2014 р.; Виписку по рахунку відповідача; Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку відповідача; Довідку про видані картки відповідачу; Заяву позичальника відповідача; Паспорт споживчого кредиту; Витяг з «Тарифів банку»; Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», що діяла на момент підписання заяви відповідачем; Документ, що посвідчує особу відповідача; Підтвердження повноважень особи, що підписала позовну заяву; Виписка з ЄДРЮОФОП; Статут (нова редакція) АТ КБ «Приватбанк» - всі аркуші; Витяг з Державного реєстру банків № ДРБ-000008 від 16.08.2021 р.; Документ, що підтверджує призначення на посаду особи, що підписала довіреність на представника АТ КБ «Приватбанк» для підписання позовної заяви; Документ, що підтверджує повноваження особи на підписання розрахунку заборгованості до Договору про надання банківських послуг № б/н від 23.06.2014 р.; Документ, що підтверджує повноваження особи на підписання виписки по рахунку відповідача; Документ, що підтверджує повноваження особи на підписання Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку відповідача; Документ, що підтверджує повноваження особи на підписання Довідки про видані картки відповідачу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення клопотання про забезпечення доказів.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що отримані ним від суду копії доданих до позовної заяви документів не засвідчені позивачем належним чином, що унеможливлює впевнитись в їх достовірності. Крім того, додані до позовної заяви копії документів не дають можливості встановити обсяг повноважень посадової особи, яка видала довіреність на представника позивача та обсяг повноважень посадової особи.

Від представника АТ «КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що заява не містить обґрунтування того, що докази, які просить забезпечити заявник, можуть бути втрачені або збирання чи їх подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів обов`язково зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Аналізуючи наведені положення ЦПК України насамперед необхідно зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто, забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/385/19.

Цивільним процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів (ст. 116 ЦПК України) та витребування доказів (ст. 84 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, посилаючись на те, що позивач не надав до суду належним чином засвідчених копії документів на підтвердження своїх позовних вимог.

Разом з тим, механізм сприяння сторонам, у яких виникають складнощі в отриманні доказів, і які вони не можуть одержати самостійно, передбачено ст. 84 ЦПК України.

Незважаючи на те, що в ЦПК України відмежовано ці поняття та закріплено різними статтями, ОСОБА_1 помилково ототожнив витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим, та витребування доказів як сприяння суду сторонам в поданні відповідного доказу, який неможливо отримати самостійно.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У поданій заяві про забезпечення доказів не зазначено, яким чином витребування доказів у позивача стане неможливим або утрудненим в майбутньому, не вказано, яким чином письмові докази, які можуть бути надані позивачем, будуть втрачені або збирання подання таких доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Жодних доказів на підтвердження даних обставин ОСОБА_1 не додано.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення доказів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: