Номер провадження: 22-ц/813/295/23
Справа № 522/7813/17
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

26.04.2017 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом в інтересах громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за Договором позики від 06.05.2014 року у сумі 40135050 гривень та стягнути 8000 грн. судового збору. Позові вимоги обґрунтовані тим, що за Договором позики від 06.05.2014 року, укладеному в м. Одесі, громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_4 речі, які визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті (жіноче, чоловіче, літнє, зимове, осінньо-весняне) загальною вартістю на суму 17204364,00 грн., що у еквіваленті складає 1500000 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 06.05.2014 року, а ОСОБА_4 прийняв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 або таку ж саму кількість речей того ж роду та такої ж якості, або здійснити повернення грошових коштів у сумі вартості взуття, що на день повернення має складати гривневий еквівалент 1500000 доларів США, за офіційним курсом долара США, встановленим НБУ на день повернення позики. Строк надання позики складає шість місяців, тобто до 06.11.2014 року. Отримання речей, визначених родовими ознаками в якості грошових коштів відповідачем від ОСОБА_1 підтверджується борговою розпискою - векселем від 06.05.2014 року, складеним в місті Одесі турецькою мовою та переведеним з турецької мови на російську. Позивач зазначав, що виконав умови договору та передав ОСОБА_4 речі, визначені родовим ознаками у якості грошових коштів, які останній реалізував через мережу своїх магазинів та розрахувався з банківськими установами по укладеним ним раніше кредитним договорам, однак, не повернув ОСОБА_1 речі визначені родовими ознаками у вигляді взуття в асортименті, отримані в позику в натурі та не здійснив компенсації вартості товару у вигляді грошових коштів в сумі еквівалентній 1500000 доларів США, що змушує позивача звернутися до суду з даним позовом (т. 1, а.с. 2-26).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 27.11.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та зустрічний позов ОСОБА_4 про відшкодування шкоди залишено без задоволення (т. 3, а.с.14-18).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та ухвалити нове в цій частині про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що досліджуючи обставини справи встановив, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 27.11.2019 року зроблено перестановку сторін позивача та відповідача, адже відповідач не пред`являв жодних позовних вимог, крім того, вимагав від суду визнати розписку, яку було додано до договору позики, в якості підтверджуючого документа до договору позики від 06.05.2014 року про отримання відповідачем ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 1500000,0 грн - векселем, цінним папером. Апелянт також стверджує, що викладаючи оскаржуване рішення, суд помилково трактував постанову ВС від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 на користь відповідача, обійшовши при цьому сам договір позики, наданий до суду для оцінки та наявний в матеріалах справи № 522/7813/17. При цьому, апелянта зазначає, що письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (т. 3, а.с. 26-36).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2020 року (головуючий - суддя Черевко П.М.) було відкрито апеляційне провадження та ухвалою від 17.02.2020 року справу призначено до розгляду (т. 3, а.с.53. 54).

У зв`язку із звільнення судді ОСОБА_8 у відставку згідно рішення Вищої ради правосуддя № 914/0/15-20 від 09.04.2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було розподілено на головуючого суддю -Гірняк Л.А., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д. (т. 3, а.с. 77, 85). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.05.2020 року цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, було прийнято до прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 3, а.с. 90-91).

Рішенням Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_9 було звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Протоколом повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено колегії суддів під головуванням судді Дришлюка А.І. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.03.2023 справа була прийнята до провадження новим складом суду та призначена до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Сторонами Договору позики від 06.05.2014 року вказано, що його предметом є речі, визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті (жіноче, чоловіче; літне, зимове, осінньо-весняне), загальною вартістю на суму 17204364 грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю в натурі, або сплатити визначену суму коштів.

Однак, застосована в даному Договорі характеристика речей, як такі що визначені родовими ознаками, та обов`язок повернути ті самі речі, не впливає на дійсну природу цих речей (взуття), які, на переконання суду, не можуть вважатися такими, що визначені родовими ознаками, так як фактично є обмежено родовими (квазі-родовими) речами.

Відповідно ДСТУ 2157-93 «Взуття. Терміни та визначення», взуття - це виріб для оберігання ніг від зовнішніх впливів, який виконує утилітарні та естетичні функції. Характерними особливостями взуття, є його: розмір, повнота, вид, артикул, модель, асортимент, тощо. При цьому, асортиментом взуття визначається його склад та співвідношення окремих статевовікових груп і видів взуття.

Сторонами Договору позики від 06.05.2014 визначено лише склад взуття в асортименті, а саме: жіноче, чоловіче; літне, зимове, осінньо-весняне, однак не вказано співвідношення окремих статевовікових груп і видів взуття, а також не визначені інші, передбачені ДСТУ 2157-93 характерні ознаки цього взуття, зокрема: - розмір - довжини стопи в міліметрах; - повнота - умовне позначення обхвату внутрішньої форми взуття по пучках; - вид взуття - конструктивна ознака класифікації взуття, яка визначається ступенем закритості ноги, деталями верху взуття (напівчеревики, туфлі, черевики, чоботи, напівчоботи тощо); - артикул взуття - стисла умовна характеристика взуття, яка містить головні ознаки технології, конструкції використовуваних матеріалів, визначає призначення виробу і може бути позначена цифрами та літерами, а, отже, не погоджено усіх необхідних, притаманих взуттю, родових ознак, які мали бути зазначені в Договорі та дозволяли б визначити його предмет, як «речі, які визначені родовими ознаками».

Тобто, в даному випадку, така істотна умова договору позики, як предмет договору, зазначив суд першої інстанції, відсутня, так як вказане в Договорі від 06.05.2014 взуття не може бути предметом договору позики, оскільки його характеристики не відповідають встановленим стандартам. Відповідно, на думку суду першої інстанції, встановлені ним фактичні обставини, дали підстави суду вважати зазначений Договір позики від 06.05.2014 таким, що не укладений, внаслідок відсутності домовленості сторін щодо істотної умови, а саме предмету договору, який не погоджено сторонами договору належним чином та відповідно до встановлених стандартів.

Зробивши висновок, що у разі неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. При цьому суд роз`яснив право позивача звернутися до суду з вимогами про повернення відповідного майна у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, в порядку статті 1212, 1213 ЦК України.

Щодо зустрічного позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 не надав будь-яких доказів того, що діями ОСОБА_1 йому спричинено моральні страждання на суму 100000 грн, а тому відмовив в задоволенні його позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині первісного позову. Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 06.05.2014 між громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) було укладено Договір позики (далі - Договір), за яким позикодавець передає позичальнику речі, визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті (жіноче, чоловіче; літне, зимове, осінньо-весняне), загальною вартістю на суму 17204364 грн, що в еквіваленті складає 1 500 000 доларів США за офіційним курсом, встановленим НБУ на 06.05.2014, а позичальник зобов`язався повернути ОСОБА_1 або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, або здійснити повернення грошових коштів у сумі вартості взуття, що на день повернення повинна складати гривневий еквівалент 1 500 000 доларів США за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на день повернення позики.

Відповідно до п. 2.1. Договору, речі, які є предметом даного Договору (сума позики), передані у натурі позикодавцем і отримані позичальником 06.05.2014 року, що підтверджується цим Договором та додатково підтверджується відповідною власноручною розпискою позичальника.

Відповідно до п. 2.2. Договору, строк надання позичальнику позики складає шість місяців з моменту передачі суми позики, тобто до 06.11.2014 року включно.

Відповідно до п.2.4. Договору, повернення речей, отриманих у позику, здійснюється позичальником в натурі, або шляхом компенсації вартості речей у вигляді грошових коштів. У випадку грошової компенсації речей, сума позики повертається у готівковому вигляді або шляхом перерахування на поточний рахунок позикодавця. Повернення позичальником речей або грошова компенсація їх вартості, сума якої дорівнюватиме розміру грошових коштів, зазначених в п. 1.1. Договору, повинно підтверджуватися відповідними розписками позикодавця про одержання речей або грошей, які останній зобов`язується видавати позичальнику щоразу після здійснення ним відповідного платежу.

Відповідно до п. 2.5 сума позики вважається повернутою в момент передачі позикодавцю речей, що позичались, або грошової компенсації їх вартості у повному обсязі (т. 1, а.с. 8-9, 62-63,64).

На підтвердження боргових зобов`язань ОСОБА_4 06.05.2019 року складено боргову розписку турецькою мовою, відповідно до якої ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання виплатити на користь ОСОБА_1 1 500 000 доларів США в строк до 06.11.2014 (т. 1, а.с. 10,11).

Крім іншого, в матеріалах справи містяться:

- документи щодо діяльності компанії «Аззар дері айаккаби санайи ве тиджарет лимитед шикерти», яка зареєстрована в Республіці Туреччина, м. Стамбул, засновник директор ОСОБА_12 . Діяльність компанії полягає в експорті/імпорті виробів зі шкіри, замші, хутра, експорті/імпорті, реалізації взуття, торгівлі перерахованими виробами та ін. (т. 1, а.с. 16,17,18-20,21);

- договори, розписки, позовні заяви тощо щодо заборгованості ОСОБА_4 перед позивачем та іншими контрагентами Республіки Туреччина (т. 1, а.с. 23,118-249, т. 2, а.с. 82,83-100);

- судові рішення в справі за позовом № 520/11983/15 ОСОБА_13 до ОСОБА_1 за участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_15 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності, якими було відмовлено в задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с. 94-104,57-61).

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

За ч.ч. 3-4 цієї статті річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

В диспозиції ст. 1046 ЦК України, яка визначає договір позики, йдеться саме про речі, визначені родовими ознаками.

Отже, договір позики від 06.05.2014, а саме його предмет - взуття в асортименті (жіноче, чоловіче; літнє, зимове, осінньо-весняне), відповідає вимогам закону. Висновок суду першої інстанції про квазі-родовий характер предмету договору не змінює правовий статус взуття та не спростовує наявність визначених в договорі його родових ознак, а також не впливає на правову кваліфікацію договору та не є підставою для визнання його неукладеним. Оскільки суд першої інстанції не врахував цих обставин, апеляційний суд приймає відповідні доводи апеляційної скарги та скасовує оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що при вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).

Апеляційний суд зауважує, що готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду (п. 2 постанова пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження в справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року). Вказані дії суддя вчиняє в порядку ст. 197 ЦПК України.

Досліджуючи обставини, які мають значення для справи суд має встановити дійсну природу правовідносин між учасниками, що безпосередньо впливає на правильну кваліфікацію спірних правовідносин та правильне вирішення справи по суті заявлених позовних вимог. В справах, предметом яких є договірні правовідносини, суд має визначити вид договору, його істотні умови, встановити характер договірних відносин, волевиявлення сторін, умови укладення договору тощо.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 539 ЦК України альтернативним є зобов`язання, в якому боржник зобов`язаний вчинити одну з двох або кількох дій. Боржник має право вибору предмета зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Виходячи з диспозиції вказаної статті в альтернативному зобов`язанні боржник має вчинити одну з двох або кількох дій, проте йому за загальним правилом належить право вибору предмета зобов`язання.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що як доказ укладення договору позики може бути представлена не лише письмова розписка, а й інший документ, який підтверджує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, в тому числі й вексель. А письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що за умовами договору позики від 06.05.2014, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальник) передбачено, що позичальник повинен повернути позикодавцю суму позики: або взуття, або грошові кошти, які дорівнюють вартості цього взуття. В цей же день ОСОБА_4 підтвердив свою заборгованість в розмірі 1 500 000 розпискою, яка міститься в матеріалах справи та справжність якої не оспорювалась сторонами в процесі розгляду справи.

Тобто, сторони в договорі від 06.05.2014 визначили альтернативне зобов`язання - повернення грошових коштів в якості виконання зобов`язання позики. А розписка від 06.05.2014 підтвердила грошове зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 . Відповідно останній має право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Будь-які відомості та докази на підтвердження того, що позичальник виконав своє зобов`язання в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вище наведене, вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 06.05.2014 в розмірі 1 500 000 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду 54 852 900 грн є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що, за наявності, факт часткового погашення заборгованості має бути врахований на стадії виконання судового рішення при визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 54 852 900 грн.

В іншій частині рішення (щодо зустрічного позову ОСОБА_4 ) - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 23 червня 2023 року

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк