ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5427/22Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/817/227/23 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Шевчук Г.М.

Суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

за участі секретаря - Романська К.М.

та сторін представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/5427/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року, постановлену суддею Сливкою Л.М., повний текст рішення суду складено 19 грудня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Facebook, Inc, Instagram LLC про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року позивачка ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідачів ОСОБА_2 , Facebook, Inc, Instagram LLC, у якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право ОСОБА_1 принижує її честь, гідність та ділову репутацію інформацію про факти вчинення ОСОБА_1 злочинів та адміністративних проступків; причетність до втрати чужих речей; допомоги в ухиленні від реєстрації особам чоловічої статі для уникнення військового обов`язку; бажання шукати лише наживи під час військового часу; вчинення шахрайських дій.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 покликається на те, що 11 лютого на її оголошення про здачу квартири в оренду, яке було розміщене на сайті ОLХ відгукнулась ОСОБА_3 . Після зустрічі та огляду відповідачкою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вони погодили дату заселення відповідачки 24 лютого 2022 року. При цьому, 21 лютого 2022 року вона зустрілася із відповідачкою для укладання договору оренди квартири. Під час вказаної зустрічі відповідачка попросила зазначити дату початку договору оренди 01 березня 2022 року. Оплату ОСОБА_3 внесла згідно договору за перший і останній місяць. Сума у договорі була зазначена у гривнях. Рішення про оплату у доларовій валюті було добровільним. ОСОБА_3 повідомила, що їй буде так зручніше оплатити. Після внесення коштів вона передала відповідачці ключі від квартири. 24 лютого подзвонила власниця квартири і повідомила, що сусіди схвильовані, оскільки бачили що хтось заїхав новий у квартиру. Як виявилось, відповідачка ОСОБА_3 вирішила в`їхати у квартиру 24 лютого, але про своє рішення їй не повідомила. 25 лютого 2022 року ввечері вона прийшла у квартиру, де побачила як відповідачка складає свої речі, та повідомила їй, що їде за кордон. Вони домовились залишатись на зв`язку і позивачка пішла. Розмови про повернення ключів чи розірвання договору не було. 01 березня 2022 року, їй у вайбері прийшло повідомлення від ОСОБА_2 , у якій відповідачка повідомила, щоб вона повернула їй кошти, на що вона відповіла їй у повідомленні, що готова повернути кошти, хоча і не повинна, але після розірвання договору оренди, та після того, коли знайдуться інші орендарі на квартиру, оскільки кошти вона витратила і по курсу долара який був на момент передачі коштів, так як відповідачка сама вирішила розраховуватись доларовою валютою, а не гривнями. Ввечері 08 березня 2022 року на її мобільний телефон зателефонував невідомий номер, чоловік назвався ОСОБА_4 - батьком ОСОБА_5 , сказав що знаходиться у квартирі і викликав поліцію. Приїхавши на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , вона виявила, що у квартирі знаходився невідомий їй чоловік із поліцією, яким вона показала договір на оренду квартири. Під час інциденту ОСОБА_6 спілкуючись із ОСОБА_7 по телефону на гучномовці обвинуватили її у присвоєнні її особистих речей, а саме: мобільного телефону, ноутбука і валізи з речами. В цей вечір ОСОБА_8 два рази викликав поліцію. На наступний день до неї зателефонувала дружина ОСОБА_9 ОСОБА_10 , якій вона повідомила, що справу хоче мати з ОСОБА_7 , і хоче, щоб ОСОБА_3 офіційно розірвала договір оренди. 10 березня 2022 року відповідачка ОСОБА_3 опублікувала пост у мережі інтернет. Вказаний пост був видалений і переопублікований 11 березня, а позивачку заблокували, що позбавило її можливості захищатись. Всі позитивні коментарі про неї одразу видалялись і людей, які залишали позитивні відгуки також заблоковували. Починаючи з 10 березня 2022 року ОСОБА_2 на своїй персональній сторінці в Facebook, Instagram та інших соціальних групах поширює про неї не достовірну та негативну інформацію. Дану інформацію вподобало 125 користувачів, а розмістило в себе на сторінках уже більше 404. Зокрема, в оголошенні своєї персональної сторінки в Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 березня 2022 року відповідачка розмістила наступну інформацію негативного характеру.

- « ОСОБА_11 договорі ОСОБА_12 свідомо вписує занижену ціну для уникнення сплати податків (пояснює що це просто формальність), оплату в мене брала в доларах.

- «Два дні я просила ОСОБА_13 повернути мені кошти і розірвати договір. Вона лише обіцяла та уникала зустрічі (знаючи, що я виїжджаю за кордон»).

- «хоча по факту, як мені стало відомо, в цій квартирі ОСОБА_12 вже надає «прихисток» особам чоловічої статі, які кинули свої домівки і втекли від війни в ОСОБА_14 допомагає їм ухилятися від реєстрації та ставати на облік в органах місцевого самоврядування, беручи 1000 гривень за добу з особи.»

- « ОСОБА_15 речі, які фактично я залишила в «своїй» орендованій квартирі також пропали (мої рідні вже написали заяву в поліцію)».

- «За кордоном мене прийняли абсолютно безкоштовно з проживанням, і харчуванням, а тернополянка під час війни шукає лише наживу».

Вказаний інформаційний матеріал поширено та продубльовано на інших сторінках мережі інтернет, зокрема: соціальна група у Facebook « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 автором публікації вказано ОСОБА_16 , публікація поширена батьком відповідачки ОСОБА_17 ; соціальна група у Facebook « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 автором публікації вказано ОСОБА_16 ; у соціальній групі у Facebook «Оренда квартир ІНФОРМАЦІЯ_6 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 автором публікації вказано ОСОБА_16 ; на особистій сторінці відповідачки в Instagram за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 автором публікації вказано ОСОБА_16 .

Вказує, що після опублікованої інформації, вона зазнає моральних страждань, хвилюється за свою репутацію та стан свого здоров`я.

Позивач просила стягнути солідарно із ОСОБА_2 , Facebook, Inc, Instagram LLC на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, судові витрати у сумі 45964 гривень та 6450,60 гривень судового збору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Facebook, Inc, Instagram LLC про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 607/5427/22 та прийняти постанову якою задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Facebook, Inc., Instagram LLC про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, та стягнення моральної шкоди. Вважає судове рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, без надання належної оцінки та врахування доказів, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та без врахування правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що помилковим є твердження суду про те, що даний договір оренди не розірваний на момент винесення рішення. Договір оренди припинив свою дію 01 травня 2022 року, згідно умов договору. Також обидві сторони підтримали розмір оплати вартості оренди скріпивши своїми підписами.

Вказує, що в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначає: "позивачкою не підтверджено жодними належними та допустимими доказами факт відсутності відкритого відносно неї кримінального провадження за зверненням відповідачки з приводу зникнення особистих речей відповідачки ОСОБА_2 " Вважає дане твердження абсурдним, оскільки відносно позивачки не відкрито жодного кримінального провадження по даному факту і інформація про це є недостовірною, а спростування її позивачкою є її правом, а не обов`язком. Тягар доказування достовірності даної інформації покладається на відповідачку.

Також вказує, що на підтвердження того, що висловлювання відповідачки-1 є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями позивачкою було надано висновок семантико-лінгвістичної експертизи, який був повністю відхилений судом. Хоча далі по тексту рішення, суд погоджується, що у висловлюваннях відповідачки-1 були поширені як оціночні судження так і фактичні твердження.

Зазначає, що відмову в задоволенні позовних вимог суд мотивує лише недоведеністю недостовірності поширеної інформації. Абсолютно не аргументовано належність таких доказів, як:

1) фотокопія договору оренди квартири укладеного між відповідачкою-1 та позивачкою, підписаних у 2-ох екземплярах, яких були лише у позивачки та відповідачки-1.

2) фотокопія ключів від орендованої квартири, які були передані позивачкою відповідачці-1.

3) фотокопія переписки у вайбері між позивачкою та відповідачкою-1, опубліковані на персональних сторінках відповідачки-1.

Вважає, що суд першої інстанції за недоведеністю позивачем обставин (недостовірності поширеної інформації), що мають значення для справи, хоча такий обов`язок покладений на відповідача, і які суд першої інстанції визнав невстановленими, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у даній справі;

Місцевий суд при ухваленні рішення не врахував правових висновків, які викладені у постанові постанові КЦС ВС від 24 грудня 2021 року у справі № 757/9133/18-ц., щодо доведення недостовірності поширеної інформації;

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк А.М. просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дане рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_9 у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено текст публікації наступного змісту:

«Поновлюю свій пост, так як попередній «знесли доброзичливці». Війна зруйнувала наші плани, а багатьом навіть життя. Мені пощастило знайти прилисток у людей за кордоном (так склалися обставини). Тепер по суті. 18 лютого 2022 року я зустрілась із ОСОБА_13 (м. Тернопіль) з потреби зняти квартиру. 21 лютого ОСОБА_18 дала на підпис мені договір з її умовами та отримала кошти за оренду квартири за перший і останній місяць. В договорі ОСОБА_12 свідомо вписує занижену ціну для уникнення сплати податків (пояснює, що це просто формальність), оплату в мене брала в доларах. Договір починав діяти з 1 березня. Але 24 лютого розпочалась війна, а 26-го я вже була за кордоном (так вирішили мої батьки). Два дні я просила ОСОБА_13 повернути мені кошти і розірвати договір. Вона лише обіцяла та уникала зустрічі (знаючи, що я виїжджаю за кордон). Навіть до сьогоднішнього дня вона не повернула мені жодної копійки, хоча по факту, як мені стало відомо, в цій квартирі ОСОБА_12 вже надає прихисток особам чоловічої статі, які кинули свої домівки і втекли від війни в Тернопіль. Вона допомагає їм ухилятися від реєстрації та ставати на облік в органах місцевого самоврядування, беручи 1000 гривень за добу з особи. Мої речі, які фактично я залишила в «своїй» орендованій квартирі також пропали (мої рідні вже написали заяву в поліцію). За кордоном мене прийняли абсолютно безкоштовно з проживанням і харчуванням, а тернополянка під час війни шукає лише наживу. Звертаюся до волонтерів, що квартира мною оплачена по термінах договору і я надаю право безкоштовного проживання для біженців, особливо з дітьми. Слава Україні!» (а.с.38).

Вказаний текст також був опублікований у соціальній мережі Facebook, зокрема у групах: « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 40), «Оренда Тернополя» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.42), «Оренда квартир ІНФОРМАЦІЯ_6 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.44), у соціальній мережі Instagram на сторінці користувача ОСОБА_19 .elizaveta за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.48).

Відповідно до довідки Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів» № 58/2022-Д від 05 квітня 2022 року власником веб-сайту https://www.facebook.com/ є реєстр ант доменного імені facebook.com компанія Facebook, Inc, якщо інше не визначене умовами договору між останньою та/або отримувачем послуг хостингу та/або володільцем облікового запису, або якщо такий договір відсутній. При цьому, на веб-сайті https://www.facebook.com/ створено сторінку користувача з іменем ОСОБА_20 ( ОСОБА_21 ), що доступна за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.30).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Разом з тим, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, та дійшов обгрунтованого висновку, що, викладені у дописах розміщених на сторінках відповідачки у соціальній мережі Facebook, Inc, Instagram LLC висловлювання щодо позивача за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених в них обставин, а тому не є недостовірною інформацією.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не задовольнив позовні вимоги та прийшов до помилкового висновку, що судження є оціночними не взяв до уваги висновки лінгвістичного дослідження, колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції належним чином оцінив висновок експерта №858/04/2022 за результатами семантико-текстуального (лінгвістичного) дослідження, складений 06.04.2022 року та відхилив його, зазначивши, що саме суд під час дослідження матеріалів справи, на підставі поданих сторонами доказів, після надання правової оцінки таким доказам, встановлення обставин справи визначає характер інформації, яку просить спростувати позивач (заявник). Суд першої інстанції вірно зазначив, що оспорювана інформація є оціночним судженням.

Крім того, згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, на які посилався заявник, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та дав належну правову оцінку доводам заявника і зібраним у справі доказам.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підгрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Таким чином, на думку колегії суддів інформація, розміщена стосовно позивача, є оціночним судженням відповідача, вираженням його власних думок, а тому не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

При цьому, позивачем не доведено, що зазначеною публікацією порушені його суб`єктивні права та інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні рішення не врахував правових висновків, які викладені у постанові постанові КЦС ВС від 24 грудня 2021 року у справі № 757/9133/18-ц., щодо доведення недостовірності поширеної інформації, не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки правовідносини у справі № 757/9133/18-ц та у даній справі не є подібними.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року є законними та обґрунтованими і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Головуюча: Г. М. Шевчук

Судді: Г. В. Бершадська

О. З. Костів