ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» липня 2023 року

м. Харків

справа № 639/1546/18

провадження № 22ц/818/922/23

провадження № 22ц/818/937/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2023 року в складі судді Баркової Н.В. та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року в складі судді Баркової Н.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування та усунення перешкод в користуванні майном, вимоги за яким у подальшому змінила.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Їй належить частка цієї квартири в результаті приватизації та у порядку спадкування після смерті батьків. Власником іншої частини квартири є її брат ОСОБА_3 .

Вказала, що відповідач перешкоджає їй в користуванні квартирою, а саме, не надає ключі, не пускає до квартири, користується квартирою одноосібно. Також, щодо ОСОБА_3 було відкрито кримінальне провадження за самоуправство.

Просила з урахуванням заяви про зміну позовних вимог визначити наступний порядок користування трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виділити у користування їй житлову кімнату «7» площею 17 кв м, вбудовану шафу «9» площею 0,8 кв м, лоджію до житлової кімнати «7» площею 3,1 кв м; виділити у користування ОСОБА_3 : житлову кімнату «6» площею 12,7 кв м, житлову кімнату «8» площею 11 кв м, лоджію до житлової кімнати «8» площею 3,1 кв м, виділити у спільне користування наступні приміщення: коридор «1» площею 11,3 кв м, вбиральню «2» площею 1,1 кв м, ванну кімнату «3» площею 2,5 кв м, кухню «4» площею 8,3 кв м, вбудовану шафу «5» площею 0,8 кв м; усунути перешкоди у користуванні трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 передати їй комплект ключів від квартири, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; визначено наступний порядок користування трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 : виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату «7» площею 17 кв м та лоджію площею 1,55 кв м до даної кімнати, вбудовану шафу «9» площею 0,8 кв м, вбудовану шафу «5» площею 0,8 кв м, залишено у користуванні ОСОБА_3 житлову кімнату «6» площею 12,7 кв м, житлову кімнату «8» площею 11 кв м та лоджію площею 1,55 кв м до даної кімнати; залишено у спільному користуванні співвласників наступні приміщення: коридор «1» площею 11,3 кв м, вбиральню «2» площею 1,1 кв м, ванну кімнату «3» площею 2,5 кв м, кухню «4» площею 8,3 кв м; усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 комплект ключів від квартири для виготовлення дублікатів ОСОБА_1 ; в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 4 650,00 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 7 150,00 грн та судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 10 357,50 грн.

Не погоджуючись із судовими рішеннями ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення та додаткове рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що предмет спору в частині визначення порядку користування квартирою відсутній, необхідності встановлення такого порядку судовим рішенням немає. Заяви позивачки до правоохоронних органів, його лист від 2018 року щодо вирішення питання про перерозподіл часток у праві власності на квартиру, протокол фіксації подій від 17 травня 2021 року не є доказами наявності спору щодо порядку користування квартирою. Судом не встановлено фактів, які б свідчили про перешкоджання ним ОСОБА_1 у користуванні квартирою. Встановлення порядку користування квартирою є недоцільним, оскільки співвласники не перебувають у родинних відносинах. Це не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав. Він проживає у спірній квартирі зі своєю дружиною та трьома дітьми та визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Позивачкою не надано доказів неможливості виділу майна в натурі. Також судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Так, суд першої інстанції стягнув з нього судовий збір у повному обсязі, а не пропорційно задоволеним вимогам. Судовий збір за розгляд двох немайнових вимог позивачки мав складати 1409,60 грн, а решту надмірно сплаченого судового збору суд повинен був повернути позивачці. Суд не мав розглядати заяву представника позивачки про стягнення судових витрат, адже він пропустив 5-денний строк на її подання, отже, така заява мала бути залишена без розгляду.

18 травня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав судове рішення - законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що зазначені доводи відповідача в апеляційній скарзі не спростовують законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Так, на лист на ім`я ОСОБА_1 від ОСОБА_3 як на доказ наявності спору між сторонами щодо перешкоджання відповідачем у користуванні позивачем квартирою суд першої інстанції не посилався. Вказав, що позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо відповідача, який перешкоджав їй у користуванні її майном. Безспірним доказом такої поведінки ОСОБА_3 є протокол фіксації подій від 17 травня 2021 року разом з відеозаписом фіксації подій на електронному носії. Зазначив про доцільність встановлення порядку користування квартирою, визначеному судом. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу вказав, що позивачка своєчасно подала заяву про залучення розрахунку витрат, які вона сплатила у зв`язку з розглядом справи та доказів, що їх підтверджують у встановлені законодавством строки, тому така заява може бути підставою для ухвалення додаткового рішення.

В суді апеляційної інстанції кожна із учасників справи наполягала на своїй правовій позиції. Також, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не підтримала клопотання свого представника про відкладення розгляду справи та проведення судового засідання в режимі відеоконференції від 04 липня 2023 року, яке отримано судом апеляційної інстанції електронною поштою. Просила суд апеляційної інстанції розглянути справу за відсутністю її представника в цьому судовому засіданні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду та додаткове рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належним способом захисту прав позивачки як співвласниці квартири є визначення порядку користування квартирою у запропонований експертом спосіб та зобов`язання відповідача надати їй ключи від квартири для виготовлення дубліката.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати на проведення експертизи та надання правової допомоги з урахуванням їх зменшення на 3 500,00 грн від заявленої суми, адже представник позивачки був присутній не у всіх судових засіданнях.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

Вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 травня 1998 року № НОМЕР_1 (а. с. 7 том 1).

У подальшому ОСОБА_1 отримала право власності на 1/12 частку зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2017 року за №3-629 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 2/12 частки квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2017 року за №3-631 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8-11 том 1).

Отже, ОСОБА_1 фактично є власницею частки спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки 1/4 частина квартири первісно належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а інша 1/4 (1/12 +2/12) частина спірної квартири отримана нею в порядку спадкування за законом після смерті батьків.

Другим співвласником спірної квартири є брат позивачки - ОСОБА_3 , який отримав право власності на частину зазначеної квартири у такий же спосіб, що й вона.

Місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24 том 1, а.с.18 том 2).

З листа ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 від 2018 року вбачається, що відповідач пропонував добровільно вирішити питання щодо перерозподілу часток у праві власності на спірну квартиру в декількох варіантах (а. с. 12-17 том 1).

У подальшому ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 червня 2020 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 27 січня 2022 року, у задоволенні вказаного позову - відмовлено (а.с.143-146, 158-161 том 1).

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 зверталась до Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, а саме щодо хуліганських дій та привласнення належного їй майна ОСОБА_3 , яке було прийняте черговим відділу поліції та зареєстровано. У подальшому ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за її повідомленням. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкові від 20 березня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано начальника слідчого відділу Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за повідомленням ОСОБА_1 про злочин протягом 24 годин з моменту отримання копії ухвали, про що повідомити заявника (а. с. 18-21 том 1).

Однак, постановою слідчого Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28 травня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27 березня 2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 205 том 1).

З наданого представником позивачки протоколу фіксації подій від 17 травня 2021 року вбачається, що 17 травня 2021 року о 20 годині 15 хвилин адвокат Карелов К.Ю. та ОСОБА_1 прибули до квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної власності з метою отримати до неї доступ. Знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_1 показала на вікна квартири АДРЕСА_4 , у яких було ввімкнено світло. Піднявшись на 5 поверх до дверей квартири АДРЕСА_4 було встановлено, що двері квартири зачинені, на стук у двері та здійснення дзвінків у квартиру ніякої реакції не відбулося. Ключі від квартири АДРЕСА_4 у ОСОБА_1 відсутні. Після цього ОСОБА_1 зателефонувала ОСОБА_3 за номером телефону НОМЕР_2 . Під час розмови на гучному зв`язку ОСОБА_1 запитала у ОСОБА_3 , яким чином вона може потрапити до квартири, яка є їх спільною власністю, а також просила їй надати ключі від цієї квартири. На що ОСОБА_3 відповідав, його немає зараз у квартирі і вказав, що для цього ОСОБА_1 звернулась до суду. Також ОСОБА_7 вказав, що ключі ОСОБА_1 отримає тоді, коли буде рішення суду, а до цього моменту квартира є його власністю, в якій ОСОБА_1 не може знаходитися без дозволу ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_1 намагається проникнути до його житла, за що передбачена кримінальна відповідальність (а. с. 177 том 1).

17 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Відділу поліції №1 Харківського районного управління поліції №3 Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою, у якій просила вжити заходів щодо її рідного брата ОСОБА_3 , який обмежив її у користуванні спільним майном - трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та чинить перешкоди у доступі до цієї квартири, відмовляючи у наданні ключів, чим вчиняє домашнє насильство (а .с. 178 том 1).

За результатами розгляду матеріалів за заявою ОСОБА_1 від 17 травня 2021 року складено довідку старшим дільничним офіцером поліції, з якої вбачається, що в ході розгляду матеріалів здійснювались телефонні дзвінки ОСОБА_3 , який повідомив, що на теперішній час проходять судові засідання з приводу користування спірною квартирою, пообіцяв прибути для надання письмових пояснень, однак за викликом не прибув з невідомих обставин. Також здійснювався вихід за адресою: АДРЕСА_1 з метою опитати ОСОБА_3 , однак двері ніхто не відчинив (а. с. 204 том 1).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса №24937/6920 від 08 квітня 2019 року, на розгляд суду запропоновано один варіант порядку користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з відступом від ідеальних часток співвласників і без проведення переобладнань, оскільки неможливо встановити варіант порядку користування квартирою відповідно до ідеальних часток співвласників. У дослідженні зазначено розмір грошової компенсації, яка має бути сплачена у зв`язку з відступом від ідеальних часток.

Варіант порядку користування квартирою запропоновано наступний:

І-му співвласнику на частин пропонується виділити в індивідуальне користування наступні приміщення: житлову кімнату «7» площею 17 кв м, лоджію площею 1,55 кв м, вбудовану шафу «5» площею 0,8 кв м, вбудовану шафу «9» площею 0,8 кв м, у спільному користуванні співвласників залишаються наступні приміщення: коридор «1» площею 11,3 кв м, вбиральня «2» площею 1,1 кв м, ванна кімната «3» площею 2,5 кв м, кухня «4» площею 8,3 кв м. Усього 1-му співвласнику пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 29,85 кв м, що на 4,45 кв м. (34,3-29,85) менше, ніж покладено.

ІІ-му співвласнику на частин пропонується виділити в індивідуальне користування наступні приміщення: житлову кімнату «6» площею 12,7 кв м, житлову кімнату «8» площею 11 кв м, лоджію площею 1,55 кв м; у спільному користуванні співвласників залишаються наступні приміщення: коридор «1» площею 11,3 кв м, вбиральня «2» площею 1,1 кв м, ванна кімната «3» площею 2,5 кв м, кухня «4» площею 8,3 кв м. Усього ІІ-му співвласнику пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 38,75 кв м, що на 4,45 кв м. (38,75-34,3) більше ніж покладено. По запропонованому варіанту порядку користування квартирою II співвласник має сплатити І співвласнику компенсацію у розмірі 63 448,00 грн (4,45*14 258). Експертиза вартістю 7150,00 грн. сплачена (а. с. 93, 95-112 том 1).

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна його частина з урахуванням його частки в праві спільної власності. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 753/13373/18, провадження № 61-16130св19, від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц, провадження № 61-8050св19, від 07 лютого 2022 року у справі № 182/3348/19, провадження № 61-1084св21.

Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 569/2864/20, провадження № 61-3493св22 зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року, справа № 725/5551/16-ц, провадження № 61- 9600 св 18; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року, справа № 161/14390/16-ц, провадження № 61-3768св18.

Позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Законний власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача надати безперешкодний доступ до цього майна.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 352/1380/15-ц, провадження №61-19373св19.

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що права ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо користування спірною квартирою є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування сторонами не досягнуто.

Порядок користування квартирою визначено судом у відповідності до висновку експерта як єдино можливий, із відступом від ідеальних часток співвласників, оскільки неможливо встановити варіант порядку користування квартирою відповідно до ідеальних часток.

При цьому, ОСОБА_3 виділено у користування приміщень у квартирі на 4,45 кв м більше, ніж покладено на його частку, тобто його права не порушені.

Також встановивши, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 потрапити до спільної квартири, не надає їй ключів від неї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивачки щодо усунення їй перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача надати їй комплект ключів для виготовлення дублікатів.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що предмет спору в частині визначення порядку користування квартирою відсутній, необхідності встановлення такого порядку судовим рішенням немає, доказів наявності спору щодо порядку користування квартирою та перешкоджання ним ОСОБА_1 у користуванні квартирою не надано, є безпідставними, адже він заперечує проти заявлених позивачкою вимог, не визнає їх, чинить їй перешкоди у потраплянні до квартири, що підтверджується її зверненнями до правоохоронних органів та спробою потрапити до житла разом з адвокатом, зафіксованою у протоколі фіксації подій від 17 травня 2021 року, не надає їй ключі від квартири, що свідчить про відсутність між сторонами згоди щодо порядку користування спільним майном та наявність спору. Справа перебуває у провадженні суду з 2018 року, та відповідач за наявності доброї волі до вирішення спору за вказаний період мав достатньо часу та можливостей передати ключі від вхідних дверей спірної квартири позивачці, однак цього не зробив.

Посилання ОСОБА_3 на те, що встановлення порядку користування квартирою є недоцільним, оскільки співвласники не перебувають у родинних відносинах, це не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав; що встановлення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов його дружини та дітей, судова колегія відхиляє. Позивачка як власниця частини квартири має право на безперешкодне користування нею, незалежно від характеру сімейних відносин та зв`язків з відповідачем та його родиною. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Дружина та діти відповідача не є співвласниками спірної квартири, отже рішенням суду їхні права не порушуються. ОСОБА_8 як власник може дозволити їм користуватися цим майном у межах частини квартири, виділеної йому в користування у порядку, визначеному саме між співвласниками.

Встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований експертом спосіб, суд врахував баланс інтересів співвласників спірної квартири. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонував.

Встановлення порядку користування житлом рішенням суду не свідчить про порушення прав відповідача, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що позивачкою не надано доказів неможливості виділу майна в натурі, судова колегія відхиляє, адже відповідних позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла, та з огляду на технічні характеристики квартири вони не є доцільними.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У зв`язку з чим, підстав для перерозподілу судових витрат також не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року судова колегія виходить з наступного.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 7 150,00 грн та судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 10 357,50 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказано, що орієнтовні судові витрати - 15 000,00 грн. У заяві про зміну позовних вимог зазначено, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу становить 5000,00 грн.

Інтереси ОСОБА_1 в ході розгляду справи представляв адвокат Карелов К.Ю. на підставі ордеру від 01 вересня 2021 року № 1048864 та договору № Х06-21 від 26 лютого 2021 року про надання правничої допомоги (а. с. 196 том 1, а. с. 46 том 2).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за надання правничої допомоги згідно із цим договором клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі, що визначається шляхом підписання додаткової угоди до цього договору (а. с. 46 том 2).

Додатковою угодою № 1-21 до договору про надання правничої допомоги від 26 лютого 2021 року передбачено, що сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката визначається на рівні 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день підписання цієї угоди, та становить 1135,00 грн. Вартість участі адвоката в судовому засіданні, незалежно від того, відбувався розгляд судової справи або судове засідання було відкладено з будь-яких причин (за умови явки адвоката до суду), становить 1750,00 грн. Оплата основного гонорару відбуватиметься в день підписання актів приймання-передачі послуг (а. с. 47 том 2).

Рішенням суду від 02 лютого 2023 року питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу не вирішувалось.

07 лютого 2023 року представник позивачки ОСОБА_2 направив до суду першої інстанції електронною поштою заяву про залучення розрахунку витрат, які позивачка сплатила у зв`язку з розглядом справи, та доказів, що їх підтверджують. Просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 857,50 грн, судовий збір у розмірі 4650,00 грн та вартість проведення судової будівельно-технічної експертизи, сплачену ОСОБА_1 , у розмірі 7150,00 грн.

З акту приймання-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року вбачається, що адвокатом Кареловим К.Ю. надано ОСОБА_1 наступну правничу допомогу: 08 лютого 2021 року - аналіз документів, наданих клієнтом, формування та обрання правової позиції протягом 1 години вартістю 1135,00 грн; 17 травня 2021 року - фіксування адвокатом події за адресою: АДРЕСА_1 , та складання протоколу фіксації події, складання тексту заяви до Національної поліції України від 17 травня 2021 року про створення перешкод у користуванні квартирою та вчинення відносно клієнта домашнього насильства економічного характеру протягом 1,5 годин вартістю 1702,50 грн, 19 травня 2021 року складання заяви про зміну позовних вимог протягом 1,5 годин вартістю 1702,50 грн, 19 травня 2021 року складання клопотання про долучення доказів у справі протягом 0,5 годин вартістю 567,50 грн; 21 травня 2021 року, 05 листопада 2021 року, 13 січня 2022 року, 29 вересня 2022 року, 24 листопада 2022 року - участь у судових засіданнях вартістю по 1750,00 грн. Всього вартість правничої допомоги склала 13 857,50 грн (а. с. 48 том 2).

На підтвердження оплати наданих послуг у розмірі 13 857,50 грн адвокатом Кареловим К.Ю. надано ОСОБА_1 квитанцію від 06 лютого 2023 року № Х06-21/060223 (а. с. 49 том 2).

У судових засіданнях 21 травня 2021 року, 29 вересня 2022 року адвокат Карелов К.Ю. участі не брав.

Зважаючи на складність і предмет спору, обсяг наданої правової допомоги, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також розумності їх розміру, враховуючи, що розмір судових витрат на правничу допомогу, заявлених до стягнення, перевищує орієнтовний розрахунок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10 357,50 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Посилання ОСОБА_3 на те, що суд не мав розглядати заяву представника позивача про стягнення судових витрат, адже він пропустив 5-денний строк на її подання, отже, така заява мала бути залишена без розгляду, судова колегія відхиляє, оскільки рішення суду ухвалено 02 лютого 2023 року, а відповідну заяву представник позивачки подав електронною поштою 07 лютого 2023 року, та вона зареєстрована судом першої інстанції 08 лютого 2023 року. Тобто, 5-денний строк на подання заяви, передбачений частиною 8 статті 141 ЦПК України, ним не пропущений.

Щодо витрат ОСОБА_1 на проведення експертизи у розмірі 7150,00 грн, то вони підтверджуються матеріалами справи (а. с. 93, 95 том 1), висновок експерта покладено в основу судового рішення, тож суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення у повному обсязі з відповідача на її користь. Посилання ОСОБА_3 на необхідність стягнення судових витрат пропорційно задоволеним вимогам не можуть бути взяті до уваги, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково не у певному кількісному вимірі, а перефразовано у відповідності до висновку експерта. Тож підстав для покладення на неї частини судових витрат не вбачається.

Виходячи з того, що судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для їх зміни або скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.