Справа № 130/3616/21
Провадження № 22-ц/801/1345/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 рокуСправа № 130/3616/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Берегового О. Ю.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт»,

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротал»,

третя особа управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», поданою його представником адвокатом Барішевським Олексієм Валерійовичем, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Грушковської Л. Ю. в м. Жмеринка, дата складання повного рішення відповідає даті його прийняття,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Поділля Агропродукт, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротал», третя особа Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного користування та скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0109, площею 3,7538 га., яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області. В 2015 році вона уклала договір оренди землі з ТОВ «Агротал» терміном на 7 років. В подальшому дізналася, що обробіток її земельної ділянки здійснює ТОВ «Поділля Агропродукт», без належних на те договорів з відповідачем щодо передачі йому в оренду земельної ділянки. Право оренди земельної ділянки зареєстроване за ТОВ «Поділля Агропродукт» на підставі договору оренди землі від 20.04.2018 року. Позивач стверджує, що договору оренди землі з ТОВ «Поділля Агропродукт» не підписувала, а також не бажала продовжувати договір з ТОВ «Агротал».

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2023 року, позов задоволено: витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» з чужого незаконного користування земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.10.2014 №2-1559 з кадастровим номером :06:003:0109, площею 3,7535 га, яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; скасовано рішення про державну реєстрацію права оренди державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької Ланового Володимира Васильовича за індексним номером 41796855 від 26.06.2018 року. Стягнуто з ТОВ «Поділля Агропродукт» на користь ОСОБА_1 суму судового збору 1 816 гривень, витрати за проведення експертизи в сумі 5 974 гривні 50 коп. та понесені судові витрати в розмірі 10 000 грн на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення суду мотивоване тим, що договір оренди землі б/н від 20.04.2018 ОСОБА_1 не підписувала, що підтверджено Висновком експертизи № 5595/5596/22-21 від 03.03.2023 року а відтак договір між ОСОБА_1 та ТОВ «Поділля Агропродукт» є неукладеним, тому належні позивачці земельні ділянки слід витребувати від відповідача. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про державну реєстрацію права оренди на підставі договору, що не укладений, підлягає скасуванню.

Не погодившись з таким рішеннями, 29 травня 2023 року ТОВ «Поділля Агропродукт» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення взято до уваги необґрунтований висновок почеркознавчої експертизи № 5595/5596/22-21 від 03.03.2023 року, який не може бути належним доказом у справі, оскільки дослідження проведено неповно, з порушенням певних методичних рекомендацій у галузі почеркознавчої експертизи. Також не погоджується із розміром стягнутих судом першої інстанції витрат на правничу допомогу позивача, вважає їх неспівмірним з предметом спору, складністю справи та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.

Відзив від учасників справи, впродовж встановленого апеляційним судом строку, на адресу апеляційного суду не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Поділля Агропродукт» Барішевський О. В. підтримав викладене в апеляційній скарзі. Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Бурка В. Р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає судове рішення першої інстанції законними та обґрунтованими, просив залишити їх без змін. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

- ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:003:0109, площею 3,7535 га, яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.10.2014 №2-1559 (а.с. 10, 11);

-20.04.2018 року зареєстровано договір оренди між ОСОБА_1 та ТОВ «Поділля Агропродукт». Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41796588 від 26.06.2018, що встановлено з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державним реєстратором Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області (а. с. 12-14);

-Відповідно висновку експертів Вінницького відділення КНДІСЕ Міністерства юстиції України №5595/5596/22-21 від 03.03.2023 року підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди б/н від 20.04.2018, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Поділля Агропродукт», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди №б/н від 20.04.2018, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Поділля Агропродукт» , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 138-143).

Між сторонами виник спір стосовно витребування(повернення) земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Частиною першою статті 93 ЗК України та Про оренду визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Аналогічне положення закріплено й у статті 13 Закону України «Про оренду землі».

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц Верховний Суд зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/-ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

На підтвердження заявлених позовних вимог про те, що позивач ОСОБА_1 не підписувала договір оренди б/н від 20 квітня 2018 року з ТОВ «Поділля Агропродукт», вона разом із позовною заявою подала клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, яке було задоволено судом.

Як уже зазначалося, відповідно висновку технічної та почеркознавчої експертизи від 03 березня 2023 року № 5595/5596/22-2,1 підписи у договорі оренди землі б/н від 20 квітня 2018 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Поділля Агропродукт», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди №б/н від 20 квітня 2018 р., укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Поділля Агропродукт», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 138-143).

Заперечуючи проти ухваленого у справі рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає про те, Висновок експертизи № 5595/5596/22-21 від 03 березня 2023 року не може бути належним доказом у справі, оскільки дослідження проведено неповно, з порушенням певних методичних рекомендацій у галузі почеркознавчої експертизи, а негативні категоричні висновки експертизи стосовно справжності підписів ОСОБА_1 вважає недостатньо обґрунтованими.

Проте, вказуючи на необґрунтованість Висновку експертизи. Відповідач не наводить жодних аргументів на підтвердження цього , а обмежився лише загальними фразами, так як і не наводить конкретних порушень методичних рекомендацій і яких саме методичних рекомендацій.

Апеляційний суд враховує, що судові експерти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проводили експертизу та надали за результатами її проведення висновок № № 5595/5596/22-21, були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, передбачену ст. 384, 385 КК України. Висновок експертів має форму категоричного висновку не містить висновку про неможливість вирішити питання, які поставлені перед експертом.

А тому підстави не брати до уваги висновок за результатами проведення почеркознавчої експертизи в суду першої інстанції були відсутні.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновок експертів чи доводили наявність орендних відносин із позивачем, відповідачами не надано. Клопотання про призначення повторної експертизи ТОВ «Поділля Агропродукт» ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не заявляло.

За таких обставин апеляційний суд виснує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Вихід за межі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В справі до розглядається апеляційний суд вбачає підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Щодо вимог про витребування (повернення) земельної ділянки

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона не підписувала договір оренди землі, тому він є неукладеним, отже, така земельна ділянка безпідставно перебуває у фактичному користуванні відповідача, тому має бути повернута її власнику, незважаючи на те, що у прохальній частині позову позивач просила витребувати земельну ділянку.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване у належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала: «Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.» (пункт пункті 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 не підписувала договору оренди, тобто не виявляла свою волю до вчинення даного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що така угода є неукладеною, проте оцінюючи правильність обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції припустився помилки та невірно визначив і застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування, що є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) наголошено на тому, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: «При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець посилається саме на норму права, що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 обґрунтовувала позов фактичною відсутністю договірних відносин між нею та відповідачем.

Задовольняючи позов в частині витребування земельної ділянки з чужого незаконного користування, суд не звернув увагу, що звертаючись з позовом ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала фактичною відсутністю договірних відносин між нею та відповідачем, при цьому просила усунути перешкоди у користуванні її власністю, хоча і посилалась на положення статті 391 ЦК України.

Однак саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з тих фактів, що установлені під час розгляду справи, та визначити, яке саме імперативне правило підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому обґрунтування позову не перешкоджало суду першої інстанції застосувати відповідні норми права.

В Главі 29 Цивільного Кодексу України закріплено засади захисту права власності.

Статтею 387 ЦКУ передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним (спосіб захисту, який використовується при позбавленні власника права володіння майном).

Стаття 391 ЦКУ передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (такий спосіб захисту застосовується від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Відтак, встановивши, що користування відповідачем земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, не пов`язане з позбавленням її права володіння нерухомим майном, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що вимога ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у порядку статті 387 ЦК України не підлягає до задоволення, адже в даному випадку слід було застосувати положення статті 391 ЦК України.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, колегія суддів вважає усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом повернення такої земельної ділянки на підставі статті 391 ЦК України.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права оренди за ТОВ «Поділля Агропродукт».

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 , крім іншого, просила суд скасувати рішення державного реєстратора Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області Ланового Володимира Васильовича за індексним номером 417996855 від 26 червня 2018 року про реєстрацію права оренди за відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) (пункт 55) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)).

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентує внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки договір між позивачем та відповідачем є неукладеним, то здійснення його державної реєстрації порушує право позивачки на користування земельною ділянкою.

Однак, розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у даній справі відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди за ТОВ «Поділля Агропродукт» на підставі договору оренди землі б/н від 20.04.2018 року, оскільки судове рішення про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації договору оренди землі.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 144/1346/21, від 05 квітня 2023 року у справі № 125/788/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 138/3665/21.

Отже, апеляційний суд виснує, що хоча подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наведених у ній підстав, проте в силу статті 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов, невірно вирішив спір в частині позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, та допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення позовної вимоги про витребування земельної ділянки (стаття 376ЦПК України) з постановленням нового судового рішення про задоволення позову у частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику та відмови в позові у частині скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду першої інстанції, ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 816,00 грн (а.с.4), також понесла судові витрати у вигляді оплати за проведення експертизи в сумі 5 974 гривні 50 к. (а.с.144). та 10 000 грн. за надання правничої допомоги (а.с.164-165). На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представник позивача Слободяник Г.Д. надав Договір про надання правничої допомоги від 01.11.2021 (а.с.164-166) та акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги №б/н від 01.11.2021 року (а.с.166), згідно яких загальна вартість наданих адвокатських послуг позивачу ОСОБА_1 склала 10 000 гривень.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В апеляційній скарзі відповідач заявляє про не співмірність понесених витрат на правничу допомогу позивачем, проте не наводить об`єктивних доказів цього, а твердження про те. що справа не є складною, підготовка та складення клопотань і заяв по справі не потребувало багато зусиль, - апеляційний суд розцінює лише як власну думку відповідача по справі, яка не спирається на будь-які беззаперечні та об`єктивні факти.

Отже, ОСОБА_1 всього понесла в ході розгляду справи 17 790 грн судових витрат.

Відповідач поніс судові витрати у виді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 724 грн судового збору (а.с.187).

Виходячи з принципу пропорційності (ст. 141 ЦПК України), з урахуванням того, що до задоволення підлягає одна з двох заявлених позивачкою вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8 895 грн понесених нею судових витрат, а з позивача на користь відповідача 1 362 грн понесених судових витрат.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПКУ, слід стягнути з відповідача на користь позивачки7 533 грн понесених нею судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», подану його представником адвокатом Барішевським Олексієм Валерійовичем, задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 3,7535 га, кадастровий номер :06:003:0109, яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, шляхом повернення вказаної земельної ділянки від Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування рішення про державну реєстраціювідмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 8 895 (вісім тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) гривень

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», , вул. Заводська, 7 смт. Браїлів, Жмеринський район, Вінницька область.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

О. Ю. Береговий