ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1125/21

Головуючий у першій інстанції Хоменко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/731/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Герасименко Ю.О.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Киїнська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області, ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2023 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного рішення 17.03.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішенням Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішенням Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником 1/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.07.2003. Іншими співвласниками житлового будинку є: ОСОБА_2 , якому належить право власності на 3/8 частини та ОСОБА_3 , якій належить 1/2 частина, та останній вказана чистина житлового будинку з господарськими спорудами виділена реально та знаходиться у її власності. Інша частина житлового будинку з господарськими спорудами знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 (3/8 частини) та ОСОБА_1 (1/8 частини), провести реальний виділ належної позивачу на праві власності частини житлового будинку з господарськими спорудами неможливо.

Позивач посилається, що за незалежних від нього причин всю земельну ділянку, на якій розміщена належна на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_2 частина житлового будинку з господарськими спорудами та необхідна для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами рішенням Киїнської сільської ради Чернігівського району від 26.03.2004 11 сесії 4 скликання була передана у власність виключно ОСОБА_2 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 29.07.2005 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 260932, який за доводами позивача є незаконним та таким, що порушує його права як співвласника житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

У позові ОСОБА_1 просить визнати незаконним рішення Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 26.03.2004, 11 сесії 4 скликання в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,15 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 260932, виданий ОСОБА_2 29.07. 2005 на земельну ділянку, площею 0,1244 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки-:01:000:0247.

Рішенням Чернігівського районного суду від 13.03.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано незаконним рішення Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 26.03.2004, 11 сесія 4 скликання в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,15 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 260932, виданий ОСОБА_2 29.07.2005 на земельну ділянку, площею 0,1244 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки-:01:000:0247. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В обгрунтування рішення суд послався на те, що позивачем доведено, що його право на користування та подальшу приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться належна йому частина житлового будинку, як співвласника 1/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 порушено, що підтверджується рішенням Киїнської сільської ради від 10.12.2020, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на приватизацію спірної земельної ділянки пропорційно його частки у житловому будинку саме з тієї причини, що земельна ділянка уже передана у власність ОСОБА_2 . Знаходження житлового будинку на земельній ділянці, що належить відповідачу підтверджується висновками проведеної у справі судової експертизи, отже, порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання незаконним рішення Киїнської сільської ради та визнання недійсним спірного державного акта на право власності на землю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 13.03.2023, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Проте, ОСОБА_2 в строк, встановлений для оскарження рішення суду першої інстанції, подав заяву про приєднання до апеляційної скарги та апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з закриттям провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що висновки, викладені у рішенні першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не надано належної оцінки письмовим доказам, які були наявні в матеріалах справи. Суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

У скарзі заявник посилається на те, що сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку у власність розміром 0,12 га, що знаходиться під житловим будинком, при цьому вся земельна ділянка, що знаходиться під житловим будинком, знаходилась у віданні Киїнської сільської ради. Разом з тим, посилається, що відповідачу було вирішено передати безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,15 га, проте, за домовленістю з позивачем, відповідач приватизував лише 0,12 га, залишивши при цьому у віданні Киїнської сільської ради частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, що знаходиться у спільній власності сторін, однак позивач про намагання отримати у власність земельну ділянку, інформація щодо звернення його із заявою про передачу землі у власність не надавалася, відсутня відмова у передачі у власність земельної ділянки у зв`язку з її перебуванням у власності відповідача, тощо. Тобто доказів порушення його прав позивач не надав, на що суд першої інстанції не надав відповідної оцінки та не взяв до уваги доводів відповідача.

Апелянт вказує, що судом залишено поза увагою повідомлення Киїнської сільської ради про те, що ОСОБА_1 звертався до Киїнської сільської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 , проте згідно рішення 8 сесії 7 скликання Киїнської сільської ради від 12.06.2020 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу. Причиною відмови стало не те, що вказана земельна ділянка належить іншим особам, зокрема ОСОБА_2 , а стало ненадання до заяви копії правовстановлювальних документів на об`єкт нерухомого майна. Тобто, оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку жодним чином не вплинуло на право ОСОБА_1 отримати дозвіл на приватизацію частини земельної ділянки.

За доводами апеляційної скарги, витребування у заявника на підставі судового рішення земельної ділянки є незаконним та непропорційним втручанням у його права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення апелянт посилається на те, що судом першої інстанції помилково не було взято до уваги те, що позивач оспорює документи, датовані 2004-2005 роками та навіть не вказує, коли він дізнався про порушення своїх прав. В той же час, з моменту начебто порушення прав минуло вже 16 років. Про строк позовної давності стороною апелянта наголошувалося в суді першої інстанції, проте суд не прийняв до уваги. Крім того, за доводами скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Кушнеренко Є.Ю. був відсутній в судовому засіданні, про відсутність довіритель був попереджений, проте в судовому рішенні вказано присутність представника.

Апелянт зазначає, що позивачем безпідставно зараховано ОСОБА_2 , як сторону у справі у якості відповідача, оскільки він не має ніякого відношення до прийняття протиправного рішення Киїнської сільської ради від 26.03.2004, а тому він може бути в даній справі лише як третя особа без самостійних вимог, оскільки не порушував цивільного права позивача, а лише сумлінно виконував рішення органу місцевого самоврядування, таким чином судом у порушення вимог ч. 3 ст. 51 ЦПК України не замінено ОСОБА_2 як належного відповідача на неналежного відповідача, чим порушено його право передбачене ч. 5 ст. 51 ЦПК України на компенсацію судових витрат.

Посилаючись на ч. 1 ст. 19 ЦПК України, ч. 1 п. 1 ст.19 КАС України, постанову Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №127/17247/16а, постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №761/9142/15ц, постанову цивільного Касаційного Суду Верховного суду України від 22.05.2022 у справі №539/4118/19, висновок Великої Палати Верховного Суду України у справі №К/9901/5888/18 (363/2449/14а) апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду винесено не компетентним судом та не є законним, обґрунтованим та справедливим.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.07.2003 є власником 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11).

Згідно договору дарування від 12.09.2003 ОСОБА_2 є власником 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12,14).

З договору дарування від 11.07.2002 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 260884 від 26.01.2005, ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,22 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.13, 15).

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.01.2021, яке постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.03.2021 залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та виділення у власність 1/2 частини житлового будинку з прибудинковими спорудами відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про виділ частки в натурі із спільної часткової власності власності відмовлено, оскільки за висновком експерта такий виділ є технічно неможливим (а.с.16-29).

Рішенням 11 сесії 24 скликання Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 26.03.2004 ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.30).

На підставі заяви ОСОБА_2 виготовлено Технічну документацію по складанню Державного акту на право власності на земельну ділянку. Матеріали технічної документації містять рішення Киїнської сільської ради Чернігівського району від 26.03.2004 року 11 сесії 4 скликання про передачу ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1244 га, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 80-90).

29.07.2005 ОСОБА_2 на підставі рішення Киїнської сільської ради Чернігівського району від 26.03.2004 року 11 сесії 4 скликання отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 1244 га (а.с.31).

Рішенням 8 сесії 7 скликання Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 12.06.2020 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_1 , відповідно до вимог пункту «є» статті 55 Закону України «Про землеустрій», не надав до заяви копію правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці ( за умови якщо права власності на такі об`єкти зареєстровані) (а.с. 93).

Рішенням 2 сесії 8 скликання Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 10.12.2020 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд пропорційно його частки житлового будинку (1/8) за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що співвласником частини житлового будинку (3/8) за адресою: АДРЕСА_2 являється ОСОБА_2 , у якого знаходиться у приватній власності земелька ділянка площею 0,1244 га, за кадастровим номером :01:000:0247 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 . Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду для визначення частки земельної ділянки пропорційно частці житлового будинку (а.с. 71).

З довідки виконкому Киїнської сільської ради від 19.11.2020 вбачається, що ОСОБА_1 є співвласником частини житлового будинку (1/8) за адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка під частиною його житлового будинку у приватну власність ОСОБА_1 не передавалась.

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1244 га за адресою: АДРЕСА_2 була передана та знаходиться у приватній власності співвласника частини житлового будинку (3/8) - ОСОБА_2 ( а.с. 72).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 26-21 від 03.10.2022 при зіставленні площі забудови під частиною житлового будинку, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з площею забудови, яка зазначена у кадастровому плані земельної ділянки кадастрового номеру :01:000:0247 (додаток №7), що міститься у технічний документації по складанню державного акту, встановлено, що площі співпадають, тобто вся площа земельної ділянки, яка розташована під частиною житлового будинку яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 власника 3/8 частин та ОСОБА_1 власника 1/8 частини, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: сіни 1-І площею 6,7 кв.м, передпокій 1-1 площею 13.7 кв.м, кімната 1-2 площею 17,9 кв.м, кімната 1-3 площею 10,6 кв.м, кімната 1-4 площею 8,2 кв.м, кухня 1-5 площею 7,2 кв.м, ванна 1-6 площею 2,1 кв.м, вбиральня 1-7 площею 2,0 кв.м, котельня 1-8 площею 3,2 кв.м, загальною площею 71,6 кв.м, житловою 36,7 кв.м, та земельна ділянка необхідна для обслуговування цієї частини розташована в межах земельної ділянки кадастрового номеру :01:000:0247, площею 0,1244 га, що знаходиться у власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 260932 від 29.07.2005.

Згідно збірного плану, який складений на підставі проведених обмірювальних робіт спеціалістом інженером-землевпорядником та кадастрового плану земельної ділянки кадастрового номеру :01:000:0247, що міститься у технічний документації по складанню державного акту встановлено, що земельна ділянка під господарськими будівлями, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , показані на плані зеленою лінією, та земельна ділянка необхідна для обслуговування цих будівель, розташовані в межах земельної ділянки кадастрового номеру :01:000:0247, що знаходиться у власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №260932 від 29.07.2005 (а.с.113-125).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем доведено, що його право на користування та подальшу приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться належна йому частина житлового будинку, як співвласника 1/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 порушено, що підтверджується рішенням Киїнської сільської ради від 10.12.2020, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на приватизацію спірної земельної ділянки пропорційно його частки у житловому будинку саме з тієї причини, що земельна ділянка уже передана у власність ОСОБА_2 . Знаходження житлового будинку на земельній ділянці, що належить відповідачу підтверджується висновками проведеної у справі судової експертизи, отже порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання незаконним рішення Киїнської сільської ради та визнання недійсним спірного державного акта на право власності на землю.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Аналіз наведених норм матеріального права, дає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом місцевого самоврядування на підставі незаконного рішення про передачу земельної ділянки у власність, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку у власність розміром 0,12 га, при тому, що йому було вирішено передати безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,15 га, проте, за домовленістю з позивачем відповідач приватизував лише 0,12 га, тобто права позивача не порушені, спростовуються висновком експертизи, згідно якого вся площа земельної ділянки, яка розташована під частиною житлового будинку, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 власника 3/8 частин та ОСОБА_1 власника 1/8 частини, перебуває на земельній ділянці, що оспорюваним рішенням сільської ради передана у власність відповідачу, що порушує право позивача як співвласника житлового будинку.

Встановивши наявність порушеного права позивача та звернення позивача у встановлений законом спосіб, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на постанови та висновки судів вищих інстанцій, що оскаржуване рішення суду винесено не компетентним судом є довільним тлумаченням апелянтом норм чинного законодавста.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Твердження апелянта про те, що він є неналежним відповідачем у справі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі" суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

З врахуванням викладено та виходячи з позовних вимог вбачається, що саме відповідач ОСОБА_2 є співвласником частки у спільному майні разом з позивачем ОСОБА_1 , позовними вимогами якого є визнання незаконним рішення сільської ради в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2 .

Як на підставу незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що ОСОБА_1 звертався до Киїнської сільської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 , проте згідно рішення 8 сесії 7 скликання Киїнської сільської ради від 12.06.2020 йому було відмовлено у наданні дозволу у зв`язку з тим, що причиною відмови стало не те, що вказана земельна ділянка належить іншим особам, зокрема ОСОБА_2 , а стало ненадання до заяви копії правовстановлювальних документів на об`єкт нерухомого майна. Тобто, оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку жодним чином не вплинуло на право ОСОБА_1 отримати дозвіл на приватизацію частини земельної ділянки.

Вказані вище твердження апелянта не є підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, звертаючись з даним позовом судом встановлено, що порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання незаконним рішення Киїнської сільської ради та визнання недійсним спірного державного акта на право власності на землю. Встановлено, що вся площа земельної ділянки, яка розташована під частиною житлового будинку яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 власника 3/8 частин, та ОСОБА_1 власника 1/8 частини, перебуває на земельній ділянці, що оспорюваним рішенням сільської ради передана у власність відповідачу, що порушує право позивача як співвласника житлового будинку

Доводи апеляційної скарги про те, що представник ОСОБА_2 адвокат Кушнеренко Є.Ю. був відсутній в судовому засіданні, про відсутність довіритель був попереджений, проте в судовому рішенні вказано присутність представника, не є підставою для скасування правильного рішення суду, оскільки відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 265 ЦПК України у вступній частині рішення зазначаються ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи.

Не знайшли свого підтвердження посилання апелянта, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, що судом першої інстанції помилково не було взято до уваги те, що позивач оспорює документи, датовані 2004-2005 роками та навіть не вказує, коли він дізнався про порушення своїх прав. В той же час, з моменту начебто порушення прав минуло вже 16 років. Про строк позовної давності стороною апелянта наголошувалося в суді першої інстанції, проте суд не прийняв до уваги. Матеріали справи не містять заяв вказаного вище змісту та згідно протоколів судових засідань, які досліджені судом апеляційної інстанції, зі сторони відповідача ОСОБА_2 такі клопотання не заявлялись.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Судом першої інстанції правильно враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22.05.2013 у справі №6-33цс13 про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 25.05.2023.

Головуючий Судді: