Справа № 761/170/23
Провадження № 2/761/5220/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.

при секретарі: Панчоха Д.А.

представники відповідача Карпенко Д.В.

третя особа ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України(далі по тексту - відповідач, КНДЕКЦ МВС України), третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати протиправним та скасувати наказ КНДЕКЦ МВС України від 30.11.2022 № 236 о/с про звільнення позивача, визнати протиправним та скасувати наказ КНДЕКЦ МВС України від 14.09.2022 № 188 о/с в частині визначення про перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 24.08.2022 до 21.11.2022; поновити позивача на посаді судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності КНДЕКЦ МВС України або при скороченні штатної одиниці на рівнозначній посаді з 30.11.2022; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 по 15.02.2023 включно у сумі 80 027, 35 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2023 до дня поновлення позивача на роботі.

Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала на посаді судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності КНДЕКЦ МВС України з 2005 року по 30.11.2022. Наказом відповідача від 30.11.2022 № 236 о/с позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці понад три години 22, 23, 24, 25, 28, 29, 30 листопада 2022 року.

Так позивач вважає вказаний наказ незаконним, оскільки він був прийнятий відповідачем з порушенням норм чинного законодавства.

Позивач вказує, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на утриманні позивача.

24.02.2022 позивача у телефонному режимі керівником підрозділу було повідомлено про те, що вони не працюють. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, початком бойових дій, запровадженням воєнного стану , 01.03.2022 позивач разом з дітьми виїхала за межі території України.

28.03.2022 керівник підрозділу попросив працівників, яких не було на робочому місці, написати заяви на відпустку без збереження заробітної плати. Позивачем було направлено таку заяву на строк дії воєнного стану засобами електронного зв`язку. Повідомлень, питань, запитів тощо від керівництва КНДЕКЦ МВС України щодо відсутності позивача на робочому місці з 24.02.2022 позивач не отримувала, з наказом про відпустку позивача також ознайомлено не було, заперечень з приводу вказаної заяви від керівництва також не надходило.

24.05.2022 позивачем було направлено відповідачу ще одну заяву на надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії на території України воєнного стану. З наказом за результатами розгляду вказаної заяви позивача не ознайомлено, заперечень з приводу вказаної заяви від керівництва також не надходило.

22.08.2022 засобами електронного зв`язку позивачем було направлено відповідачу ще одну заяву на надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів протягом дії на території України воєнного стану. З наказом за результатами розгляду вказаної заяви позивача не ознайомлено, заперечень з приводу вказаної заяви від керівництва також не надходило.

Відтак позивач вважає, що оскільки воєнний стан в чергове було продовжено з 21.11.2022 строком на 90 діб, не мало місця необґрунтованої відсутності на робочому місці станом на 22.23, 24, 25, 28.29.30 листопада 2022 року, оскільки в ці дні позивач знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати на період дії на території України воєнного стану.

При цьому, повернутись на робоче місце у зв`язку із воєнним станом позивач не могла, зважаючи на реальну загрозу життю та здоров`ю позивача та її дітей, воєнного стану в Україні та військовою агресією РФ проти України, відтак у позивача була поважна причина відсутності на робочому місці, тому така відсутність ознак прогулу не містить. У свою чергу 30.11.2022 позивача було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому, враховуючи вище наведені обставини, позивач вважає своє звільнення незаконним і таким, що проведене з порушенням чинного законодавства.

Також позивач вказала, що пояснень з приводу відсутності на робочому місці роботодавець з позивача не вимагав і таке не відбиралось. Також позивача не було ознайомлено із доповідними записками, актами комісії про відсутність на робочому місці. Вказані документи до наказу про звільнення долучені не були.

Крім того, позивач вказує, що роботодавцем на запит позивача було надано також копії наказів від 25.05.2022 та від 14.09.2022 про надання позивачу відпусток без збереження заробітної плати за її заявами від 24.05.2022 та відповідно від 22.08.2022.

Отже, позивач вказує, що якби їй було відомо про наказ від 25.05.2022, вона б не писала заяву про надання їй відпустки від 22.08.2022.

Відтак позивач зазначає, що існує два накази про надання їй відпустки - від 25.05.2022, відповідно до якого позивач перебуває у відпустці без збереження заробітної лати за згодою сторін з 25.05.2022 - до завершення або скасування воєнного стану та наказ від 14.09.2022, відповідно до якого позивач перебуває у відпустці без збереження заробітної плати з 24.08.2022 по 21.11.2022.

Позивач вважає, що зазначене становище сталось виключно з вини роботодавця, внаслідок неознайомлення позивача з наказом від 25.05.2022. З огляду на зазначене, позивач вважає, що наказ від 14.09.2022 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки правовідносини між позивачем та роботодавцем щодо надання позивачу відпустки одного і того ж виду вже врегульовані наказом від 25.05.2022, який є діючим.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з вказаним позовом до суду.

Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України просила стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 по 15.02.2023 включно у сумі 80 027, 35 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2023 до дня поновлення позивача на роботі, виходячи з середньоденної заробітної плати 1509, 95 грн.

Позиція відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. У зв`язку із введенням воєнного стану з 24.02.2022, відповідач своїм наказом від 01.03.2022 № 25 о/м оголосив простій працівникам центру, у тому числі і позивачу, з 01.03.2022 по 31.03.2022 з оплатою, врегульованою ст. 113 КЗпП України, про що було поінформовано працівників наявними у відповідача засобами зв`язку.

15.03.2022 ВР України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24.03.2022 (далі по тексту - Закон).

28.03.2022 позивачем засобами стільникового зв`язку було надіслано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін.

Наказом від 01.04.2022 № 40 о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення воєнного стану на території України з 01.04.2022 по 24.04.2022.

Оскільки воєнний стан було подовжено, позивача було поінформовано про те, що згідно наказу від 25.04.2022 № 54 о/с позивачу надано відпустку до 24.05.2022.

24.05.2022 позивачем засобами стільникового зв`язку було надіслано працівнику кадрового забезпечення КНДЕКЦ МВС України заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін.

Керуючись п. 3 ст. 12 Закону, наказом від 25.05.2022 № 92 о/с позивачу надано відпустку за згодою сторін, на термін, визначений Указом Президента України № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб».

Отже відповідачем було вжито всіх можливих заходів для забезпечення реалізації прав працівників, які звернулись із відповідними заявами у визначений законом спосіб.

Водночас КНДЕКЦ МВС України є державною спеціалізованою установою судової експертизи, яка є територіальним підрозділом Експертної служби МВС та належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, яке віднесене до критичної інфраструктури, а відтак робота судових експертів Центру має важливе значення та не може бути зупинена.

Позивач повідомила про свій намір не виходити на роботу до закінчення воєнного стану.

25.10.2022 позивача було повідомлено про необхідність виходу на роботу з 22.11.2022.

21.11.2022 на адресу Центру від позивача надійшла заява про позивача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період оголошення карантину на території України, у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років без надання підтверджуючих документів, які надають право на отримання вказаного виду відпустки.

У зв`язку з цим у наданні зазначеного виду відпустки позивачу було відмовлено.

22.11.2022 судовий експерт Омельченко Н.В. до виконання своїх посадових обов`язків не приступила, на робочому місці не з`явилась, про причини неявки керівника не повідомила, на телефонні дзвінки не відповідала, у зв`язку з чим працівниками відповідача було складено відповідний акт.

Також позивачем в той же день було направлено відповідачу декілька заяв про надання відпустки відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану (зі змінами) та ст. 26 Закону України «Про відпустки», за результатам розгляду яких позивача було поінформовано про неможливість надання такої відпустки у зв`язку з повним її використанням протягом дії воєнного стану згідно з наказом № 188 о/с від 14.09.2022. Також позивача було повідомлено і про відмову у наданні відпустки за згодою сторін.

Оскільки позивач у період з 22.11.2022 по 30.11.2022 не з`явилась на робочому місці, працівниками відповідача було складено відповідні акти, а 30.11.2022 позивача звільнено з роботи у зв`язку з відсутністю на робочому місці у вказаний період відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що останню було повідомлено листом у той же день.

Так відповідач вказав, що не мав змоги отримати у позивача письмові пояснення у відповідності до ст. 149 КЗпП України, оскільки позивач перебувала за кордоном, на дзвінки відповідача не відповідала, відповідь щодо наміру приступити до роботи відповідачу не надала, при цьому була активна в соціальних мережах у період жовтня-листопада 2022 року, вела активний спосіб життя та дозвілля поза межами території України.

Враховуючи все вище наведене, відповідач вважає, що вважати причини відсутності позивача на робочому місці поважними підстав немає. Крім того, звільнення позивача було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства.

Позиція третьої особи. Від третьої особи пояснення не надходили.

10.01.2023 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

21.02.2023 ухвалою суду по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи.

07.03.2023 від представника відповідача надійшов відзив.

11.03.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив.

16.03.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

05.04.2023 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Позивач у судове засідання не з`явилась, за допомогою підсистеми «Електронний Суд» направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні.

Третя особа у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволені у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача та третьої особи, дослідивши пояснення сторони позивача, а також матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Згідно з вимогами п. 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У судовому засіданні встановлено, що позивач, ОСОБА_2 , на момент звільнення, працювала на посаді судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності КНДЕКЦ МВС України, до 30.11.2022.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який у подальшому неодноразово було породжувався та триває на момент розгляду справи.

15.03.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24.03.2022.

У зв`язку із цим з 24.02.2022, наказом КНДЕКЦ МВС України від 01.03.2022 № 25 о/м оголошено простій працівникам центру, у тому числі і позивачу, з 01.03.2022 по 31.03.2022 з оплатою, врегульованою ст. 113 КЗпП України, про що було поінформовано працівників наявними у відповідача засобами зв`язку.

Оскільки позивач виїхала за межі України, і вказана обставина не заперечується сторонами, 28.03.2022 позивачем надіслано відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін.

На підставі цієї заяви наказом КНДЕКЦ МВС України від 01.04.2022 № 40 о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення воєнного стану на території України з 01.04.2022 по 24.04.2022.

Оскільки воєнний стан було подовжено, наказом КНДЕКЦ МВС України від 25.04.2022 № 57 о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення воєнного стану на території України з 25.04.2022 по 24.05.2022.

Про вказаний наказ позивача було проінформовано, зазначена обставина позивачем не спростована, доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

24.05.2022 позивачем надіслано відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін.

Враховуючи вказану заяву, а також продовження строку дії воєнного стану, керуючись п. 3 ст. 12 Закону, наказом від 25.05.2022 № 92 о/с позивачу надано відпустку за згодою сторін, з 25.05.2022 до завершення або скасування на території України воєнного стану.

Про вказаний наказ позивача було проінформовано, зазначена обставина позивачем не спростована, доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Також позивач повідомила відповідача про намір не виходити на роботу до закінчення воєнного стану.

22.08.2022 позивачем направлено відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 90 днів протягом дії воєнного стану на підставі п. 4 ст. 12 Закону України від 15.03.2022 № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

На підставі поданої заяви, керуючись п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану (зі змінами)», наказом від 14.09.2022 № 188 о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 24.08.2022 по 21.11.2022.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було повідомлено позивача листом від 25.10.2022 про необхідність приступити до виконання своїх посадових обов`язків судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності 22.11.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, а також наданих актів 22.11.2022 судовий експерт ОСОБА_2 до виконання своїх посадових обов`язків не приступила, на робочому місці не з`явилась.

Доказів того, що позивач у будь-який спосіб повідомила відповідача про причини неявки, матеріали справи не містять.

Також, як вбачається з матеріалів справи, не з`явилась позивач на робочому місці і 23, 24, 25, 28, 29 та 30 листопада 2022 року, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти про відсутність працівників, складені уповноваженими особами КНДЕКЦ МВС України та копіями табелів виходу на роботу, а також відповідними відомостями, наявними в матеріалах справи.

Наказом КНДЕКЦ МВС України від 30.11.2022 № 236 о/с позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці понад три години 22, 23, 24, 25, 28, 29 та 30 листопада 2022 року.

Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

За таких обставин, судом встановлено, що ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці 22.11.2022,23.11.2022, 24.11.2022, 25.11.2022, 28.11.2022, 29.11.2022 та 30.11.2022.

З пояснень представника відповідача вбачається, що з позивачем намагались зв`язатись для відібрання пояснень, водночас, позивач перебувала за кордоном, на телефонні дзвінки не відповідала, причин неявки на роботу не повідомляла, у зв`язку з чим працівниками відповідача було складено відповідні акти.

З огляду на зазначене, відповідач був позбавлений можливості виконати положення ст. 149 КЗпП України.

У свою чергу позивач не надала належних та допустимих доказів поважності відсутності на робочому місці 22.11.2022,23.11.2022, 24.11.2022, 25.11.2022, 28.11.2022, 29.11.2022 та 30.11.2022, а отже у відповідача були достатні підстави звільнити позивача саме на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо надання відпустки без збереження заробітної плати суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 12 Закону, яка діяла в редакції Закону до 19.07.2022, у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

19.07.2022 статтю 12 Закону було викладено у новій редакції, відповідно до частини другої - четвертої якої передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Так суд враховує, що загально відомим та таким, що не потребує доказування є той факт, що з 24 лютого 2022 року російська федерація здійснила повномасштабну збройну агресію по відношенню до України, а інфраструктура та житловий фонд міста Київ зазнавали руйнувань внаслідок прямих ракетних ударів. Поряд із цим, через загрозу ракетних ударів, та разом із тим, у зв`язку із відсутністю транспортного сполучення, діяльність більшості підприємств була зупинена на певний період з метою збереження життя працівників та у зв`язку із неможливістю працівників прибувати до свої місць роботи. Крім того, з початку повномасштабного збройного вторгнення російської федерації, відбувалась евакуація цивільного населення, яке проживає на території міста Київ та Київської області на захід України та за кордон.

Водночас суд також враховує, що Київський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України є державною спеціалізованою установою судової експертизи, яка є територіальним підрозділом Експертної служби МВС та належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, яке віднесене до критичної інфраструктури.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про критичну інфраструктуру», віднесення об`єктів до критичної інфраструктури здійснюється за сукупністю критеріїв, що визначають їх соціальну, політичну, економічну, екологічну значущість для забезпечення оборони країни, безпеки громадян, суспільства, держави і правопорядку, зокрема для реалізації життєво важливих функцій та надання життєво важливих послуг, свідчать про існування загроз для них, можливість виникнення кризових ситуацій через несанкціоноване втручання в їх функціонування, припинення функціонування, людський фактор чи природні лиха, тривалість робіт для усунення таких наслідків до повного відновлення штатного режиму.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону, до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, зокрема: урядування та надання найважливіших публічних (адміністративних) послуг , інформаційні послуги , електронні комунікації , оборона, державна безпека , правопорядок, здійснення правосуддя, тримання під вартою , цивільний захист населення та територій, служби порятунку , дослідницька діяльність.

Завданнями Експертної служби є забезпечення органів досудового розслідування, судових органів, інших державних органів, а також юридичних і фізичних осіб незалежною, кваліфікованою та об`єктивною експертизою; проведення оцінки відповідності (випробування, сертифікації, інспектування) продукції, процесів і послуг; оцінки майна, майнових прав та здійснення професійної оціночної діяльності; огляду та експертного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують; відстрілювання вогнепальної зброї та огляду її технічного стану та інших робіт у межах компетенції; ведення криміналістичного обліку, організація належного використання інформаційних фондів; організація та забезпечення відповідно до законодавства науково-дослідної діяльності, упровадження її результатів.

З огляду на зазначене, судом приймає до уваги ту обставину, що робота судових експертів Центру має важливе значення та не може бути зупинена, особливо в умовах воєнного стану.

Так з матеріалів справи вбачається, що за період з кінця березня 2022 по кінець листопада 2022 позивачу відповідачем надавалась відпустка без збереження заробітної плати, у тому числі і відпустка тривалістю 90 календарних днів, передбачена ч. 4 ст. 12 Закону.

Відтак вказаний вид відпустки позивачу було надано у повному обсязі.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчили б про незаконність наказу КНДЕКЦ МВС України від 14.09.2022 № 188 о/с в частині визначення про перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 24.08.2022 до 21.11.2022, оскільки вказаний наказ був виданий на підставі заяви позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач постійно підтримувала зв`язок з роботодавцем, а відтак їй не могло бути не відомо про наявність вказаного наказу та про надання відпустки тривалістю 90 днів.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем було вживались заходи щодо повідомлення позивача про необхідність виходу на роботу.

В матеріалах справи наявна заява позивача від 18.11.2022, адресовані відповідачу, про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі ст.25 Закону України «Про відпустки», з 22.11.2022 на період оголошення карантину на території України у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років, а також заява від 21.11.2022 про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін у зв`язку із сімейними обставинами та воєнним станом на період з 22.11.2022 і до закінчення воєнного стану на підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Листом від 25.11.2022 позивача повідомлено про те, що вказані заяви керівництвом відповідача були розглянуті, у задоволенні вказаних заяв позивачу відмовлено, оскільки позивач вже використала своє право на відпустку, передбачену ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у наданні відпустки на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки» позивачу також відмовлено та запропоновано скористатись правом, передбаченим ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо призупинення дії трудового договору.

Представник відповідача також пояснив, що у задоволенні заяви позивача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період оголошення карантину на території України, у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років позивачу також було відмовлено, оскільки позивачем не було надано підтверджуючих документів, які надають право на отримання вказаного виду відпустки.

Суду таких документів також надано не було, а відтак суд враховує зазначені пояснення представника відповідача.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем було вжито всіх можливих заходів для забезпечення реалізації прав працівників, які звернулись із відповідними заявами у визначений законом спосіб, у тому числі і трудових прав позивача.

У свою чергу позивачем не надано доказів поважності причин відсутності на робочому місці з 22.11.2022 по 30.11.2022.

Враховуючи все вище викладене, а також надані до матеріалів справи докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем дотримано процедури звільнення, а тому відсутні підстави для визнання протиправним наказу про звільнення позивача та скасування його.

Не доведено позивачем і підстав для визнання протиправним та скасування наказу КНДЕКЦ МВС України від 14.09.2022 № 188 о/с в частині визначення про перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 24.08.2022 до 21.11.2022, відтак вказана вимога задоволенню не підлягає.

З огляду на зазначене , не підлягають задоволенню вимоги щодо поновлення позивача на посаді судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності КНДЕКЦ МВС України або при скороченні штатної одиниці на рівнозначній посаді з 30.11.2022 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 94, 233, 234 КЗпП України, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 4, 5,12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 275, 279, 352-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення суду 28.04.2023.

Суддя: