Номер провадження: 22-ц/813/2507/23
Справа № 519/510/21
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

17 травня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Южного міського суду Одеської області з вказаним позовом в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири у будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2021 року у справі № 504/791/14-ц, зокрема встановлено, шо квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Таким чином позивач вважає, що йому на законних підставах належить 1/2 частка трикімнатної квартири, загальною площею 76,7м2 і житловою площею 51,4м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Після вирішення даного питання правовий статус спірної квартири зміниться із спільної сумісної власності на спільну часткову власність, із чим категорично не погоджується ОСОБА_1 , що змушує позивача вирішувати дане питання у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5152 грн. 00 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не мотивував відмову застосування строку позовної давності, про яку представник відповідача заявив у судовому засіданні у суді першої інстанції 19 серпня 2021 року, та визнав права власності на 1/2 частину квартири фактично без вирішення питання про розподіл майна подружжя.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 504/791/14-ц, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 04 травня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року. Визнано недійсним договір дарування квартири від 08 червня 2011 року ВРК №679227, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про безоплатне дарування трикімнатної квартири під номером АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №995, з поверненням сторін у первісний стан. Припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .

Цією ж постановою встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, згідно із договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2002 року АЕР №653205, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за №951.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, спірна квартира визнана об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, вказані обставини не доказуються при розгляді даної справи, а вирішується лише питання щодо визнання права власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент набуття спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення передбачає ст. 60 СК України, згідно з якою, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім цього, згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».

З огляду на вказане, у позивача наявне право в судовому порядку захистити своє невизнане право власності на частку в спільному майні подружжя, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на 1/2 частину спірної квартири.

При цьому у даній справі представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Вирішуючи дане клопотання суд першої інстанції вмотивовано виходив з такого.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 (№ 61-7759св21), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно із правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Южного міського суду Одеської області від 21 лютого 2008 року.

28 квітня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 02 липня 2010 року повернуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року за ОСОБА_1 визнано право особистої приватної власності на вказану квартиру

У подальшому, ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16 червня 2011 року заочне рішення від 18 січня 2011 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку, в рамках якого ОСОБА_2 подано зустрічний позов про визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири задоволено.

При розгляді вказаної справи ОСОБА_1 не повідомила суд першої інстанції про отримання нею 04 травня 2011 року свідоцтва про право власності на спірну квартиру та відчуження її 08 червня 2011 року своєму сину ОСОБА_3 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року рішення Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року скасовано, у позовах сторонам відмовлено з тих підстав, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки нового власника квартири ОСОБА_3 без залучення його до участі у справі.

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області із позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Вказував, що під час дії заочного рішення суду від 18 січня 2011 року, яким за ОСОБА_1 визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру, остання на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала спірну квартиру своєму сину ОСОБА_3 . Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги та посилаючись на відсутність у ОСОБА_1 права на відчуження нерухомого майна, ОСОБА_2 просив суд визнати договір дарування від 08 червня 2011 року та свідоцтво про право власності ОСОБА_1 №1643 від 04 травня 2011 року на спірну квартиру недійсними, повернувши сторони договору у первісний стан.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у справі №504/791/14-ц, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 04 травня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року. Визнано недійсним договір дарування квартири від 08 червня 2011 року ВРК №679227, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про безоплатне дарування трикімнатної квартири під номером АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №995, з поверненням сторін у первісний стан. Припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .

Спірна квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

08 квітня 2021 року державний реєстратор відмовив ОСОБА_2 у державній реєстрації права спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Таким чином, посилання представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично в силу того, що тривав судовий розгляд щодо спірної квартири.

Оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 22 лютого 2021 визнано недійсним договір дарування спірної квартири від 08 червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з поверненням сторін у первісний стан, і на момент звернення ОСОБА_2 до суду 17.05.2021р. із позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частку квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності, спірне майно перебувало у спільній сумісній власності сторін, то позивачем ОСОБА_2 не було пропущено строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції навів мотиви щодо відмови у застосуванні позовної давності, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 17 квітня по 21 квітня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 квітня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк