П О С Т А Н О В А

іменем України

21 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

за участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви - Акціонерного товариства «СЕНС БАНК») до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви Акціонерного товариства «СЕНС БАНК») на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року, ухвалене суддею Івановим А. П.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 31 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (далі банк) та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 290ВІ1, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, неустойки та інші платежі в строки та на умовах, установлених кредитним договором та графіком погашення кредиту.

Зазначав, що свої зобов`язання з надання кредиту банк виконав повністю, натомість позичальник ОСОБА_1 у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 25 вересня 2017 року має заборгованість за кредитом у розмірі 29 191,19 грн та за відсотками - 16 176,83 гривень. Також у зв`язку зі систематичними порушеннями позичальником своїх зобов`язань, йому було нараховано і неустойку.

Окрім цього, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, 31 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 290ВІ1-ПОР/1, відповідно до якого поручителька-відповідачка ОСОБА_2 поручилася за виконання позичальником ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань.

Указував і на те, що банк надсилав відповідачам досудову вимогу про врегулювання спору, однак така ними на час подання цього позову до суду залишена без належного реагування.

Посилаючись на наведені вище обставини банк просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість 45 368,02 грн, із яких: - 29 191,19 грн за кредитом; - 16 176,83 грн за відсотками, а також 1 600 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2020 року замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» на належного правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» та залучено останнього до участі у справі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року у задоволені цього позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивач АТ «Альфа-Банк», в інтересах якого діяла представниця адвокатеса Дорош І.І., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповного з`ясування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволені позову внаслідок спливу строку позовної давності, місцевий суд належним чином не врахував, що такий переривався в порядку ст. 264 ЦК України, оскільки відповідач 05.05.2016 надсилав банку заяву про врегулювання даної кредитної заборгованості, а відтак у цій справі позовна давність не є пропущеною.

З огляду на викладене апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити повністю, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, зокрема поновлено АТ «Альфа-Банк» строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.07.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача АТ «Альфа-Банк» відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилалися на її надуманість і необґрунтованість, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У судовому засіданні представниця апелянта (позивача) АТ «Альфа-Банк», після зміни назви АТ «СЕНС БАНК», адвокатка Дорош І.І. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та позов банку задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шпуганич В.П. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив унаслідок її необґрунтованості та надуманості, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася повторно, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Водночас від неї 08.12.2022 до Закарпатського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. За таких обставин, на переконання колегії суддів і відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 31 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 290ВІ1, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 грн зі сплатою 14% річних та комісії у розмірі та порядку, визначеному додатком № 1 до цього договору /пункт 1.1. договору/. Погашення кредиту повинно здійснюватися до 31 числа кожного місяця щомісячними платежами у розмірі 833,33 грн, починаючи з 31.08.2013 по 30.07.2016 як кінцевого терміну повернення заборгованості по кредиту /пункт 1.1.1 договору/ (т.1 а.с.7-10).

Також 31 липня 2013 року, з метою виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 290ВІ1-ПОР/1, відповідно до якого поручителька ОСОБА_2 зобов`язалася перед кредитором-банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором. Згідно з пунктом 6.2. цей договір поруки діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою (т.1 а.с.13,14).

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором убачається, що така станом на 25.09.2017 становить у розмірі 63 649,06 грн, із яких, зокрема, 29 191,19 грн за кредитом та 16 176,83 грн за відсотками (т.1 а.с.19-21,41-48).

05 травня 2016 року відповідач ОСОБА_1 подав до банку заяву, в якій через неможливість належного обслуговування кредиту просив урегулювати його заборгованість за кредитним договором шляхом її погашення в розмірі 30% від загальної заборгованості по тілу кредиту, а залишок боргу анулювати (т.1 а.с.88, 98).

26 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» в особі представника звернувся до відповідачів із вимогою про усунення порушень, в якій зауважив, що умови кредитного договору позичальником не виконуються та станом на 29.05.2017 загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 45 368, 02 грн, а відтак вимагає у триденний строк із моменту отримання вимоги сплати заборгованість (т.1 а.с.6 і на звороті, 29).

Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором установлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як уже зазначалося вище кінцевим терміном повернення кредиту є 30.07.2016, погашення кредиту повинно здійснюватися до 31 числа кожного місяця щомісячними платежами у розмірі 833,33 грн, починаючи з 31.08.2013 по 30.07.2016 /пункт 1.1.1 кредитного договору/

При цьому сторони у пункті 4.4. кредитного договору визначили, що у разі невиконання /неналежного виконання/ позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.4 (сплата процентів та комісії), 3.3.5 (погашення кредиту) протягом більше ніж одного місяця, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Отже, сторони між собою врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, а відтак і зміну строку виконання основного зобов`язання.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості видно, що останній платіж позичальником ОСОБА_1 був здійснений 22 листопада 2013 року (т.1 а.с.19 на звороті, 42).

За таких обставин відповідачем ОСОБА_1 неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 29 191,19 грн є обґрунтованою.

Щодо позовної вимоги про стягнення відсотків у розмірі 16 176,83 грн, то такі нараховані банком, у тому числі після зміни строку виконання основного зобов`язання в порядку визначеному пунктом 4.4 кредитного договору, тобто після 01.01.2014 /припинення строку договору кредиту/.

У пунктах 55, 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) констатовано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому неправомірним є нарахування процентів на підставі ст. 599 та ч. 4 ст. 631 ЦК України до повного погашення заборгованості за кредитом.

Колегія суддів зауважує і те, що в розрахунку заборгованості проценти нараховані банком з 03.09.2013 по 24.09.2017 і становлять суму, з урахуванням сплати позичальником 1 066,19 грн на їх погашення, 9 580, 93 грн (т.1 а.с.42), що є відмінною від суми у 16 176, 83 грн, яку позивач у позовних вимогах визначив як стягнення заборгованості за відсотками.

З огляду на наведене та зважаючи на фактичну сплату позичальником відсотків, які були нараховані йому банком із 03.09.2013 по 01.01.2014, а тому не є обґрунтованими вимоги банку щодо стягнення відсотків.

Отже, на переконання колегії суддів, у цій справі права позивача щодо стягнення тіла кредиту є порушеними, а відтак позовні вимоги банку в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення відсотків права позивача не є порушеними, а тому підлягають до відмови в їх задоволені за недоведеністю.

Із приводу позовної давності апеляційний суд зазначає таке.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, в постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, які, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Зважаючи на те, що на підставі пункту 4.4 кредитного договору строк користування ОСОБА_1 кредитом припинився достроково починаючи з 01.01.2014, проте із позовом у цій справі банк звернувся до суду аж 14 грудня 2017 року, що свідчить про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Шпуганичем В.П., зокрема у письмових поясненнях від 11.12.2019 (т.1 а.с.156-160.

Як регламентовано ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Сторона позивача (апелянт) стверджувала, що відповідач ОСОБА_1 перервав був строк позовної давності звернувшись до банку з заявою від 05.05.2016, в якій просив врегулювати заборгованість за кредитним договором шляхом її погашення в розмірі 30% від загальної заборгованості, а залишок боргу анулювати.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновку місцевого суду, що цією заявою від 05.05.2016 ОСОБА_1 не переривав строк позовної давності, оскільки за відсутності внесення коштів на погашення кредитної заборгованості не можна вважати, що боржник визнав борг, а отже перебіг строку позовної давності не переривався. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №643/13180/14, а відтак апеляційний суд відхиляє довід апелянта про переривання ОСОБА_3 строку позовної давності.

Як кореспондує ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

Частинами першою та другою ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель солідарно відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За приписом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору поруки 31.07.2013) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки.

Як уже зазначалося вище договір поруки діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, тобто в ньому не встановлено строку дії поруки.

Строки зазначені у ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивними, тобто їх закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений указаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони. А тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор учиняти не може.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю висновку суду першої інстанції, що порука відповідачки ОСОБА_2 є припиненою, а відтак вимоги банку до неї задоволені бути не можуть.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги щодо стягнення відсотків та своїх вимог до поручительки ОСОБА_2 , які не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Водночас щодо позовної вимоги банку про стягнення з позичальника ОСОБА_1 тіла кредиту, то у задоволені такої вимоги слід відмовити через пропуск позовної давності.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 400 грн (т.2 а.с.17) слід покласти на апелянта позивача АТ «Альфа-Банк» /після зміни найменування АТ «СЕНС- БАНК»/.

Із приводу понесених відповідачем ОСОБА_1 витрат на оплату послуг адвоката Шпуганича В.П. колегія суддів зазначає таке.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Цей розмір має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Отже, на підставі статей 133, 137, 141 ЦПК України з позивача АТ «СЕНС БАНК» на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути понесені ним витрати, пов`язані з розглядом цієї справи на професійну правничу допомогу адвоката Шпуганича В.П. у розмірі 5 000 грн, які підтверджені відповідними доказами, а саме: договором про надання правової (правничої) допомоги від 12.06.2019 (т.2 а.с.52); актом виконаних робіт (наданих послуг) від 07.12.2022, в якому зазначено, що до підписання цього акту ОСОБА_1 сплатив адвокату Шпуганичу В.П. 5 000 грн (т.2 а.с.53)

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви Акціонерного товариства «СЕНС БАНК») залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат за надання професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді