Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Соколовській А.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьмік Юлія Євгеніївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

16.08.2021 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2021 року про передачу справи за підсудністю.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 18.08.2016 року сторони та третя особа ОСОБА_6 підписали договір позики, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом КМНО Кузьмік Ю.Є. в реєстрі за № 1157, відповідно до умов якого відповідач мав передати грошові кошти в загальній сумі 2 610 000 грн. позивачу та ОСОБА_6 в рівних частинах кожному, однак позивачу їх не передав.

При цьому, 07.06.2018 року приватний нотаріус на договорі позики вчинив виконавчий напис № 584 про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів у сумі 1 306 700 грн.

Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки, зокрема:

- заборгованість позивача перед відповідачем за договором позики взагалі відсутня, т.я. відповідач не передавав грошові кошти позивачу, а позивач такі грошові кошти не отримував;

- заборгованість позивача перед відповідачем за договором позики не є безспірною, оскільки взагалі така заборгованість відсутня та не підтверджується жодним документами;

- відповідач в порушення законодавства подав приватному нотаріусу документи, які: не підтверджують факт передачі відповідачем грошових коштів позивачу за договором позики; не підтверджують взагалі наявність заборгованості позивача перед відповідачем; не підтверджують наявність безспірної заборгованості позивача перед відповідачем та не встановлюють прострочення виконання зобов`язання; не підтверджують укладення договору позики; не відповідають та суперечать вимогам законодавства, оскільки складені з порушеннями;

- приватним нотаріусом порушено порядок вчинення нотаріальної дії - як вчинення виконавчого напису, так і засвідчення договору позики.

Отже, виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, зважаючи на те, що грошові кошти за договором позики не передавалися позивачу ані відповідачем, ані будь-якою іншою особою, відповідно, позивач не отримував за договором позики жодних грошових коштів ані від відповідача, ані від будь-яких інших осіб.

У зв`язку із цим відсутні будь-які документи, відомості, дані, які б підтверджували передачу відповідачем грошових коштів позивачу за договором позики, зокрема, розписки, платіжні доручення, банківські виписки, інші боргові документи.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. У разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, отримання позивачем грошових коштів, момент їх отримання, як певний проміжок часу, є обов`язковою та істотною умовою договору позики.

При цьому, факт нотаріального посвідчення договору підтверджує лише його підписання сторонами, але нотаріальної форми договору не достатньо вважати такий договір укладеним, якщо не встановлено момент та обставини передання коштів. Однак, дату й конкретний момент та обставини передання коштів позивачу на підтвердження укладення договору та виникнення у позивача обов`язку їх повернення не встановлено.

Крім того, Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0001643, внесеного до ЄРДР 27.04.2021 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, в рамках якого позивач є потерпілим.

В ході досудового розслідування встановлено, що відповідач не передавав позивачу грошові кошти, визначені в підписаному між ними 18.08.2016 року договорі позиви, ні до, ні під час, ні після підписання його, як і будь-яка інша особа, а позивач не отримував жодних грошових коштів.

До того ж, в п. 10 договору позики підтверджено, що позивач не отримував грошові кошти перед підписанням та закріплено лише намір взяти грошові кошти в позику.

Відсутні будь-які документи, які б підтверджували як наявність самої заборгованості, так і факт її безспірності, оскільки сам по собі договір позики не свідчить про безспірність вимог, так як не є документом, який в силу вимог законодавства міг би підтверджувати безспірність заборгованості.

Отже, прострочення зобов`язання відсутнє, а приватний нотаріус не мав підстав для вчинення спірного виконавчого напису.

У позовній заяві позивач також посилається на те, що відповідач подав приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису договір позики, зміст якого не відповідає вимогам законодавства в частині моменту його укладення, а також оскільки не міститься істотних умов договору, відомостей про передачу грошових коштів. В свою чергу приватним нотаріусом не було перевірено зміст договору позики і дійсні наміри сторін та відповідно, порушено порядок посвідчення договору позики.

Враховуючи викладене, просить визнати виконавчий напис № 584 від 07.06.2018 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Кузьмік Ю.Є., таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та залучено до участі у справі ОСОБА_6 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Також було визначено учасникам справи строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.06.2022 року перейдено до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса КМНО Кузьмік Ю.Є., призначено підготовче засідання.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В матеріалах справи містяться заяви по суті, які подавалися учасниками справи.

У відзивах на позовну заяву, що надійшли до суду 12.07.2021 року та 23.11.2021 року, сторона відповідача не визнає позовні вимоги, вважає доводи позивача необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, вказує, що 18.08.2016 року між ОСОБА_5 як позикодавцем та ОСОБА_1 і ОСОБА_6 як позичальниками був укладений договір позики, посвідчений приватний нотаріусом КМНО Кузьмік Ю.С., зареєстрований в реєстрі за № 1157.

Безпосередньо перед підписанням договору позики позивачу та третій особі відповідачем були передані грошові кошти у розмірі 2 610 000 грн. Таким чином, сторонами було дотримано усіх вимог, що ставляться процедури укладення договору позики.

Позивач заперечує отримання коштів від відповідача, проте факт передачі коштів підтверджується змістом п. 1 Договору, де зазначається, що позичальники отримали (в рівних частинах кожний) від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальників гроші в сумі 2 610 000 грн., що на день укладання цього договору згідно комерційного курсу валют України (1 долар США - 26 грн. 10 коп.) складає 100 000 доларів США. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальниками буде свідчити про отримання ними усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання.

Згідно з п.п. «б» п. 2 Договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 18.08.2017 року.

У відповідності з п.п. «г» п. 2 Договору повернення суми позики мало відбутись за місцем розташування приватної нотаріальної контори Кузьмік Ю.С. , яка мала наступну на адресу на дату укладення договору позики: АДРЕСА_1

За умовами п.п. «д» п. 2 Договору факт одержання повернутої позики підтверджується заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується у нотаріальному порядку (або особи, яка уповноважена на це позикодавцем з дотриманням умов підпункту «д» пункту 2 цього Договору), без якої борг вважається таким, що не повернутий.

При неповерненні позики в установлені у договорі позики строк позикодавець відповідно до п. 3 Договору може пред`явити цей договір позики до стягнення в порядку і в строк, передбачені чинним законодавством України (в тому числі звернутися до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису). Позичальники стверджують, що не матимуть заперечень проти звернення позикодавця до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості у разі невиконанням ними свого зобов`язання за цим Договором на умовах, що в ньому передбачені (п. 4).

За положеннями п.п. 5, 6 Договору сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме прострочене виконання позичальниками зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникам порядку, передбаченому ст. 84 Закону України «Про нотаріат». Уразі відмови позичальників від одержання вищевказаної заяви, підтвердженою відміткою особи, що її доставляє, позичальники вважаються такими, що повідомлені про її зміст.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення (п. 14). Договір містить підписи сторін та його підписано в присутності приватного нотаріуса.

Отже, договір позики укладений на узгоджених сторонами умовах, підписи сторін засвідчують факт передання та отримання грошових коштів.

З моменту його підписання - 18.08.2016 року та до 27.04.2021 року (звернення із заявою про злочин та внесенням відомостей до ЄРДР) у ОСОБА_1 не виникало сумнівів про дійсність договору позики та виконання його умов сторонами.

Жодних доказів, які б підтверджували про встановлені в ході досудового розслідування обставини, на які посилається позивач, не надано. Так, позивачем не надано доказів існування вироку суду щодо відповідача про вчинення таких дій, що підпадають від ознаки злочину.

Однак, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Після неповернення суми боргу відповідач реалізував своє право щодо звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Так, 20.04.2018 року ОСОБА_5 звернулась до приватного нотаріуса КМНО Кузьмік Ю.Є. із заявою про передачу ОСОБА_1 заяви-вимоги щодо усунення порушень умов договору позики протягом 30 днів з дня її одержання та застереження про звернення за вчинення виконавчого напису, яку було направлено на адресу позивача поштовим відправленням.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення його було вручено за довіреністю 24.04.2018 року, про що свідчить підпис на повідомленні. Аналогічну заяву було направлено на адресу ОСОБА_6 та вручено 27.04.2018 року.

07.06.2018 року відповідач звернувся із заявою до приватного нотаріуса, якою повідомив, що зобов`язання за вищевказаним договором позики не виконано, у зв`язку з чим, просить вчинити виконавчий напис, який було вчинено та пред`явлено до виконання.

Сторона відповідача посилається на те, що нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. При вчиненні виконавчого напису було дотримано усіх вимог діючого законодавства України. На момент вчинення виконавчого напису спір про право був відсутній.

Враховуючи викладене, просить у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив, що надійшла до суду 15.12.2021 року, позивач фактично викладає доводи своєї позовної заяви та акцентує увагу на хибності тверджень відповідача, оскільки в договорі позики не узгоджено істотні умови, грошові кошти не передавалися, договором позики не встановлено момент передання грошових коштів, а тому він не може вважатися укладеним і заборгованість перед відповідачем відсутня.

Вказує, що відсутність заперечень щодо самого факту підписання договору не свідчить про визнання вимог відповідача, а, отже, не може бути доказом безспірності.

До того ж, відповідач ухиляється від відповіді на питання стосовно мети надання грошових коштів в позику та стосовно виправданості ризику надання грошових коштів в особливо великих розмірах повністю незнайомій людині.

Відповідач у відзиві умисно не зазначив та не вказав наступні факти, відомості про те, що:

- відповідач не був знайомий з позивачем до моменту підписання договору позики, однак був знайомий з ОСОБА_6 ;

- саме ОСОБА_6 звертався за позикою, але не до відповідача, а до іншої особи - ОСОБА_8 , який був присутній під час підписання договору позики. ОСОБА_6 підтвердив, що грошові кошти йому передавали ОСОБА_8 разом з відповідачем.

Таким чином, договір позики містить ознаки удаваності правочину.

Про зазначене також свідчить той факт, що відповідач протягом усього періоду часу після підписання договору позики жодного разу не зателефонував, не написав жодного листа на його адресу, не запитував та не цікавився інформацією щодо погашення боргу.

Також зазначене підтверджується тим фактом, що саме із ОСОБА_6 , в обхід умов договору позики, було укладено угоду про реструктуризацію боргу.

Крім того, позивач звертає увагу, що він не отримував листа щодо прострочення зобов`язання та попередження про звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого нотаріуса у випадку непогашення боргу та, відповідно, заяви відповідача та нотаріуса. Жодної довіреності на отримання кореспонденції іншим особам не видавав.

Третя особа - ОСОБА_6 надав суду свої пояснення, які надійшли до суду 29.11.2022 року та в яких зазначено, що дійсно, він є однією із сторін договору позики, а саме виступає однією із двох осіб договірної сторони «позичальники».

При цьому, за змістом договору позики права і зобов`язання кожної особи із числа «позичальників» - не є солідарними чи субсидіарними, а належать кожній вказаній особі - індивідуально і окремо в частині, яка припадає на частину позики із загальної суми, обумовленої в цьому договорі.

07.06.2018 року приватним нотаріусом вчинено два окремі виконавчі написи: 1) - виконавчий напис № 584, який просить позивач визнати таким, що не підлягає виконанню, а також 2) - виконавчий напис № 585, про стягнення з ОСОБА_6 боргу в сумі 1 306 700 грн.

Фактичні обставини укладення договору позики та вчинення двох виконавчих написів підтверджують про те, що ОСОБА_6 , як позичальник, має правовідносини із ОСОБА_5 , як позикодавцем, стосовно надання 1 305 000 грн. у позику на підставі договору позики та їх стягнення як заборгованості за позикою, на підставі виконавчого напису № 585 від 07.06.2018 року. Однак, ці правовідносини не є предметом судового вирішення спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у даній судовій справі.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не існує правовідносин стосовно стягнення з останнього 1 306 700 грн. як заборгованості за позикою, на підставі оскаржуваного виконавчого напису.

За доводами ОСОБА_6 , з огляду на зміст договору позики, в якому викладені умови отримання позики, про які сторони цього договору дійшли згоди, позичальники своїми підписами у присутності приватного нотаріуса підтвердили про отримання ними грошей - кожним у сумі 1 305 000 грн. до підписання цього договору. Тому, обґрунтування позивача щодо відсутності його заборгованості перед відповідачем за позикою спростовуються доказами, які він сам надав суду.

В поданих до суду 07.02.2023 року письмових пояснення представником відповідача на спростування доводів позивача зазначено, що, враховуючи положення п. 1, 10, 18 договору позики ОСОБА_1 : отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 1 305 000 грн. за даним договором до його підписання; при укладенні договору позики підтвердив, що був відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані сторонами договору; розумів значення і зміст умов договору позики, який додатково був роз`яснений приватним нотаріусом.

В свою чергу, ОСОБА_1 , починаючи з 26.04.2019 року - дати винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавцем примусових дій щодо стягнення боргу, по 04.06.2021 року - дату звернення до суду з позовом, в якому зазначає про не отримання грошових коштів за договором позики, не звертався з приводу того, що борг відсутній, оскільки грошові кошти йому не передавались. Також позивач не звертався з позовом про визнання недійсним такого договору позики.

Лише 04.06.2021 року, за декілька днів до закінчення строку позовної давності на оскарження виконавчого напису, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій почав стверджувати, що грошові кошти за договором позики не отримував.

Таким чином, умови договору позики, дії позивача після укладення договору позики, а також позиція іншого позичальника, свідчать про те, що позивач отримав грошові кошти за договором позики.

До того ж, умовами договору позики не передбачено складення додаткових документів на підтвердження передання позикодавцем позичальникам грошових коштів.

У разі укладення сторонами нотаріального посвідченого договору позики, яким передбачено передання грошових коштів до укладення такого договору, складення розписки не є необхідним, оскільки факт передання грошових коштів підтверджується умовами договору позики.

Відтак, зазначення в п. 1 Договору про те, що позикодавцем передано позичальникам грошові кошти за таким договором до його підписання - є належним доказом передання грошових коштів.

Доводи ж позивача про те, що не передання йому грошових коштів за договором позики підтверджується проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001643, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки він не надає доказів на підтвердження наявності такого кримінального провадження.

Також договором позики сторони передбачили, що документом, який підтверджує безспірність вимог буде заява про повернення боргу за договором позики, передана зі зворотнім повідомленням у порядку, передбаченому ст. 84 Закону України «Про нотаріат».

В матеріалах даної справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було направлено на адресу зазначену в п.п. «г» п. 2 договору позики, яка є місцем реєстрації позивача. Вищевказане поштове відправлення було вручено 24.04.2018 року, що підтверджується проставленим підписом в графі за довіреністю, зверху зазначено «мама», та відповідає чинному законодавством, а саме п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270.

Отже, надання відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису заяви до ОСОБА_1 про повернення боргу за договором позики, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - вищевказаної заяви та завершення тридцятиденного строку з дня вручення позивачеві заяви про повернення боргу за договором позики, свідчить про те, що ОСОБА_5 надано нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості ОСОБА_1 та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Тому у нотаріуса були всі необхідні документи, які свідчать про безспірність заборгованості та які є достатніми для вчинення виконавчого напису нотаріуса, а перевірка відповідності договору позики вимогам законодавства не віднесена до компетенції нотаріуса.

В свою чергу, ОСОБА_1 не направив будь-яких заяв або документів, які б свідчили про наявність спору щодо його боргу за договором позики.

Також позивач не надає жодні рішення судів, які б набрали законної сили, про визнання недійсним договору позики в цілому, або його деяких пунктів, тому такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях.

Сторона відповідача також пояснює, що відповідач проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_8 з 2008 року. ОСОБА_6 є товаришем ОСОБА_8 та має спільні справи.

В 2016 році ОСОБА_6 звернувся до відповідача та ОСОБА_8 з проханням надати в позику йому та його бізнес-партнеру - ОСОБА_1 грошові кошти для їхнього спільного бізнесу.

Оскільки ОСОБА_6 зарекомендував себе як надійна та порядна людина, а також запевняв в порядності ОСОБА_1 , відповідачем та ОСОБА_8 було вирішено надати борг по 1 305 000 грн. кожному за згаданим договором позики.

Враховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та заявлені виключно з метою затягування повернення грошових коштів за договором позики.

Позивач у своїх поясненнях, поданих 23.02.2023 року, також викладає характер взаємовідносин між учасниками справи та зазначає, що саме ОСОБА_6 , використовуючи дружні стосунки та довіру, вмовив його підписати договір позики без отримання грошових коштів.

Звертає увагу на особу ОСОБА_6 , якого вироком суду, який набрав законної сили, було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 мали спільні справи та твердження відповідача про те, що ОСОБА_6 є надійною та порядною людиною, наявні обґрунтовані підстави вважати, що вказані особи діяли за попередньою домовленістю, підписуючи договір позики, за яким йому не надавалися грошові кошти.

Позивач також викладає передумови підписання та саме суть договору позики, які пов`язані з виникненням фінансових труднощів щодо ведення спільної діяльності в рамках бізнес проекту та запевненнями ОСОБА_6 щодо необхідності взяття грошових коштів в борг.

Пояснює, що напередодні підписання договору позики ОСОБА_6 стверджував, що він вже отримав грошові кошти у сумі 100 000 доларів США та саме на цій підставі, шляхом обману, впевнив його підписати договір позики, однак грошові кошти так і не передав. Йому не надали навіть можливості ознайомитися з текстом договору позики ні перед підписанням, ні в момент підписання.

Щодо моменту передачі коштів з урахуванням позиції відповідача, вказує про неможливість передання грошових коштів безпосередньо перед підписанням договору позики, оскільки в договорі позики таке положення відсутнє та недоведене відповідачем. Крім того, в такому випадку гроші передавалися б в присутності нотаріуса, про що було б чітко зазначено в договорі позики із зазначенням готівкового способу передачі.

Відповідач також не міг передати грошові кошти за договором позики завчасно, оскільки позивач протягом 2016 року працював в ДП ДАК «ХЛІБ УКРАЇНИ» «РОМЕНСЬКИЙ КОМБІНАТ ХЛІБОПРОДУКТІВ» на посаді заступника директора у м. Ромни, Сумської області, де постійно перебував та проживав в цей період та приїжджав до м. Києва лише 18.08.2016 року для підписання договору позики. Також у випадку завчасної передачі грошових коштів на це було б посилання в договорі позики та чітко встановлено дату передачі грошей, місце, обставини.

Відсутні й підстави вважати, що грошові кошти належали відповідачу на праві особистої приватної власності, оскільки з пояснень представників відповідача вбачається, що остання з 2008 року перебуває в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , з яким ОСОБА_6 і вів переговори щодо позики

Умисні та свідомі діяння відповідача щодо обману та інші суперечності в договорі позики дають обґрунтовані підстави ставити під сумнів інші положення договору.

Крім того, для виконання умов договору позики щодо її повернення умовами договору вимагаються відповідні дії зі сторони відповідача як позикодавця. Обов`язок позивача як позичальника повернути позику одним платежем в приміщенні нотаріуса кореспондує обов`язок відповідача як позикодавця з`явитися в приміщення нотаріуса для отримання грошових коштів. Однак відповідач не виконав зазначених вимог та не з`явився у приміщенні нотаріуса, не повідомив позивача як позичальника про дату, час прибуття до нотаріуса. Відповідач навіть жодного разу не вийшов на зв`язок. Тому позивач вважає, що підлягають застосуванню норми ст.ст. 612, 613 ЦК України, оскільки зобов`язання позивача не може бути виконане внаслідок прострочення відповідача, прострочення зобов`язання не настало.

У судовому засіданні сторони підтримали кожен свою позицію з викладених ними обставини та підстав. Треті особи у судове засідання не з`явилися, у поданих ними до суду документах просили розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 07.06.2018 року приватним нотаріусом КМНО Кузьмік Ю.Є. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 584, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 не виплачений в строк борг, що виник на підставі Договору позики, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Кузьмік Ю.Є. 18.08.2016 року за реєстровим № 1157, а саме грошові кошти у розмірі 1 305 000 грн., що на день укладення договору позики згідно комерційного курсу валют України (1 долар - 26 грн.) складає 50 000 доларів США - сума розрахунку станом на 07.06.2018 року, строк повернення якої настав 18.08.2017 року, а також витрати, пов`язані із вчинення виконавчого напису нотаріуса в розмірі 1700 грн.

Позивач вважає вказаний виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки він був вчинений з порушенням вимог законодавства, так як заборгованість перед відповідачем за договором позики не є безспірною, оскільки взагалі відсутня.

Згідно положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до ст. 18 цього Закону нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до ст. 88 цього Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Аналогічні положення містяться також в главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5.

Згідно з п.п. 3.2 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Так, документом, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, є нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису, досліджене судом вищої інстанції (зокрема, постанови від 05.07.2017 року по справі № 754/9711/14-ц; від 23.01.2018 року по справі № 310/9293/15; від 18.07.2018 року по справі № 486/388/16-ц; від 06.06.2019 року № 750/1627/18).

Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд в своїх постановах (зокрема від 13.10.2021 року по справі № 554/6777/17-ц), законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

У постанові Верховного Суду від 29.01.2019 року (справа № 910/13233/17) зазначено також, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», прийнятого на підставі Постанови ВССУ № 2 від 07.02.2014 року, вказано, що виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом № 3424-ХІІ. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі.

Отже, з викладеного вбачається висновок про те, що підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнанні їх.

Так, в ухвалі від 15.04.2020 року Верховний Суд прийшов до висновку, що у вищезгаданому Переліку не розкрито, які саме документи підтверджують безспірність заборгованості боржника.

У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення, надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Тому існують підстави для застосування ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» за аналогією закону, в тому числі й при вчиненні виконавчого напису за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором).

Колегія судді дійшла висновку про те, що процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів:

- перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Сторона відповідача вважає, що при вчиненні виконавчого напису було дотримано усіх вимог діючого законодавства України, оскільки у нотаріуса були всі необхідні документи, які свідчать про безспірність заборгованості та які є достатніми для вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Посилається на те, що відповідачкою при зверненні до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису було надано наступні документи: оригінал договору позики; копії заяв з вимогами щодо виконання зобов`язання за договором позики та попередження про звернення стягнення на суму позики шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; оригінали рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення про передачу вказаних заяв.

Дійсно, за умовами п. 5 договору позики від 18.08.2016 року, на якому вчинено спірний виконавчий напис, сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме прострочене виконання позичальниками зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникам порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Тобто, в даному випадку підтверджувати безспірність заборгованості може, зокрема, документ, що достеменно свідчить про отримання вимоги стягувача боржником, який містить його підпис.

Однак, як слідує з наданої копії матеріалів нотаріальної справи № 02-02, копія наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення свідчить про вручення 24.04.2018 року вимоги стягувача, адресованої ОСОБА_1 , не безпосередньо останньому, що хоч і відповідає вимогам п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270, проте все ж вважається врученням саме повнолітньому члену сім`ї, а не боржнику, а, звідси, не може свідчити про отримання такої вимоги останнім.

До того ж, за твердженнями позивача, грошові кошти за договором позики йому не передавалися ані відповідачем, ані будь-якою іншою особою, будь-які документи (розписка, платіжне доручення тощо) на підтвердження передачі грошових коштів - відсутні, а тому договір позики не може вважатися укладеним і заборгованість перед відповідачем відсутня.

Сторона відповідача на спростування тверджень позивача вказує на умови укладеного між сторонами договору, зокрема на умови п. 1, за якими позичальники отримали (в рівних частинах кожний) від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальників гроші в сумі 2 610 000 грн., що на день укладення цього договору згідно комерційного курсу валют України (1 долар - 26 грн. 10 коп.) складає 100 000 доларів США. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальниками буде свідчити про отримання ними усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання.

Також посилається на відсутність рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання недійним договору позови в цілому, або його деяких пунктів.

Слід зазначити, що у відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (ч. 4 ст. 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною.

Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Однак, це положення Кодексу не застосовується до тих правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (ст. 1046 ЦК України).

Системне тлумачення ч. 4 ст. 639, ч. 2 ст. 640 та ч. 2 ст. 1046 ЦК України свідчить про те, що нотаріально посвідчений договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики засвідчує факт передання грошових коштів (речей). Нотаріальної ж форми договору позики не достатньо для того, щоб вважати такий договір укладеним.

Отже, приписи ч. 4 ст. 639 ЦК України щодо форми договору не є домінуючими і такими, що мають більш вищу юридичну силу, ніж норми ч. 2 ст. 640 та ст.1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики (моменту передачі грошових коштів).

Тому, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року (справа № 629/5364/13-ц).

Разом з тим, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Тому звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору позики є неефективним способом захисту.

При цьому, у разі встановлення судом конкретних обставин у справі про те, що між сторонами договір позики не укладався і не виник у позичальника обов`язок повернення коштів, у цьому випадку ефективним способом захисту права буде припинення безпідставного стягнення з позивача на користь відповідача шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07.06.2022 року під час перегляду справи № 754/13554/18-ц про визнання договору позики недійсним та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Однак, предметом розгляду даної справи за позовом ОСОБА_1 не є дослідження питання укладеності чи неукладеності договору позики, на якому був вчинений спірний виконавчий напис.

Встановлені судом обставини можуть лише бути підставою для відмови в задоволення вимог щодо стягнення коштів як за неукладеним договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

З численних правових висновків суду вищої інстанції слідує, що саме невизнання заборгованості або її розміру вже свідчить про відсутність ознак безспірності вимог.

Позивачем не визнається заборгованість взагалі, а тому відсутні підстави вважати її безспірною.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що стороною відповідача дійсно не було в жодних письмових документах або під час надання усних пояснень в судових засіданнях викладено, за яких саме обставин, ким та коли і саме позивачу були передані грошові кошти за договором позики. В той же час, з наданих різними представниками відповідача пояснень слідують протиріччя щодо моменту передачі коштів (раніше підписання договору позики / безпосередньо перед підписанням договору позики).

Доводи сторони відповідача про те, що якби ОСОБА_1 не отримував грошові кошти за договором позики до його підписання, то він би не підписував його в редакції п. 1, або попросив би змінити редакцію цього пункту, - є припущенням, що не підтверджуються іншими фактами, на якихі неодноразово наголошував позивач.

Суд не враховує пояснення третьої особи - ОСОБА_6 , який також є позичальником за договором позики, та, відповідно, посилання сторони відповідача на вказані пояснення, оскільки, з огляду на викладені сторонами обставини в частині взаємовідносин між ними, ця особа може мати свою зацікавленість, тому її доводи є сумнівними.

Слід звернути увагу, що за п.п. «г» п. 2 Договору повернення суми позики мало здійснюватися готівкою у межах м. Києва за місцем розташування приватної нотаріальної контори Кузьмік Ю.С. , а саме: АДРЕСА_1 , шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, якщо інше додатково не визначено (погоджено) письмовим нотаріально засвідченим розпорядженням позикодавця, надісланим позичальникам цінним листом з повідомленням про вручення.

При цьому, як слідує з пояснень сторони позивача, наприкінці 2018 року приватним нотаріусом Кузьмік Ю.Є. було змінено місце розташування приватної нотаріальної контори в межах нотаріального округу на: АДРЕСА_2 , відомості про що містяться у Єдиному реєстрі нотаріусів. Однак доказів доведення таких обставин до відома позивача суду надані не були.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис з порушення вимог чинного законодавства, не є безспірною заборгованість, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 .

Суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 908 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 18, 209, 640, 639, 1046, 1047 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про виконавче провадження», наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.02.2012 року, постановою Кабінету міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 82, 133, 137, 138, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьмік Юлія Євгеніївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмік Юлією Євгеніївною, зареєстрований в реєстрі за № 584, про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) неоплаченого в строк боргу за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмік Ю.Є. 18 червня 2016 року за реєстровим № 1157, а саме грошових коштів в загальній сумі 1 306 700,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Суддя: