печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Головко Ю.Г.,

за участю секретаря судових засідань Солонухи Д.Л.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Солдатенкова А. М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про визнання договорів позики недійсними.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсними договір позики № 1 від 14.01.2022 на суму 500 грн. 00 коп. та договір позики № 2 від 14.01.2022 на суму 8 900 грн. 00 коп., укладені між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС»; зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» спростувати недостовірну інформацію стосовно укладеного договору позики № 1 від 14.01.2022 та договору позики № 2 від 14.01.2022 між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» та існуючої заборгованості за нею перед ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_3 , про недійсність договорів позики № 1 від 14.01.2022 року та № 2 від 14.01.2022 року; стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» на її користь судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп.; а також стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що у період часу з 13.01.2022 року по 14.01.2022 року невстановленою особою, шахрайськими діями було взято у позику від імені ОСОБА_4 грошові кошти у декількох фінансових установах, зокрема у ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» на суму 500 грн. 00 коп. та 8 900 грн. 00 коп.

14.01.2022 було укладено договір позики № 1 між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та нібито, ОСОБА_3 , на суму 500 грн. 00 коп., який одразу було погашено та після чого укладено договір позики № 2 від 14.01.2022 на суму 8 900 грн. 00 коп.

Даний факт підтверджений довідкою Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 20.01.2022 № 859/125/48-2022. Підрозділом дізнання Дарницького УП ГУ НП у місті Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000169 від 15.01.2022 року за заявою ОСОБА_3 від 14.01.2022 року.

У зв`язку з шахрайськими діями, які пов`язані з використанням паспорту ОСОБА_3 , позивачем було анульовано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 від 17.06.2014 року, який видано Дарницьким РВ ГУДМС України в м. Києві.

Після чого, ОСОБА_3 , отримала паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_2 , орган видачі - 8025 , дата оформлення - 20.01.2022 року, дійсний до 20.01.2032 року.

Позивачем неодноразово повідомлялось про відсутність будь-якого відношення до укладених договорів, однак відповідач не прийняв це до уваги. У зв`язку із чим, ОСОБА_4 звернулася до суду з метою захисту її порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву та направити позивачу та суду з підтвердженням такого направлення позивачу. На момент розгляду справи відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.04.2023 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Шаповалова А.М. про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а саме Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що АТ «Ощадбанк» не є учасником правовідносин що виникли між позивачем та відповідачем, не є стороною договорів позики, що є предметом судового розгляду у справі, а тому результати розгляду спору щодо недійсності договорів позики не впливають на права та інтереси АТ «Ощадбанк».

Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. До суду направив письмові заперечення на позов, вказав що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що 14.01.2022 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» було укладено договір позики № 1 на суму 500 грн. 00 коп., зобов`язання за яким відразу виконані та погашено заборгованість.

14.01.2022 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» укладено договір позики № 2 від 14.01.2022 року на суму 8 900 грн. 00 коп.

Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказує, що оспорюваний договір не укладала, кошти не отримувала, а позику від її імені було взято невстановленою особою, шахрайськими діями.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно положень ст. 1046 цього Кодексу договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками та досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Навіть сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.

Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції

За правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

З аналізу положень п. 6, 12 ч. 1 ст. 3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п. п. 6, 12 ч. 1 ст.3Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю.

Частиною 1 ст. 14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Аналогічний правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.».

Судом встановлено, що оскільки в оспорюваному кредитному договорі зазначено, що договір підписано «електронний підпис одноразовим ідентифікатором», через специфіку укладання та безпосереднього підпису таких договорів неможливо встановити особу, що його укладала та підписувала, згідно з правовою позицією Великої палати Верховного суду (Постанова по справі № 227/3760/19-ц від 26.10.2022 р.) наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником) не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Позивач зазначає, що вона не отримувала та відповідно не застосовувала одноразовий ідентифікатор (СМС-повідомлення), а так само не реєструвалася в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. А тому зобов`язання за вищезазначеними договорами позики між позивачем та відповідачем не виникало.

Отже, у відповідача відсутні будь-які належні та допустимі докази, що телефон, на який приходили одноразові ідентифікатори, належить саме позивачу та відповідні правочини укладено саме її особою, а не будь-якою іншою особою.

На виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 757/20202/22-ц ПрАТ «ВФ Україна» було надано лист від 11.04.2023 року № 60-23-04843/кі «Про надання інформації», з якого вбачається, що Товариство не має можливості визначити абонента (абонентів) в користуванні якого перебував номер НОМЕР_3 .

До даного листа було долучено інформацію про геолокацію абонента (абонентів) в користуванні якого перебував номер телефону НОМЕР_3 . 3 аналізу даних додатків вбачається, що такий абонент (абоненти) в період часу з 12.01.2022 року по 14.01.2022 року перебував (перебували) у Дніпропетровській обл., м. Кривий Ріг.

В той же час, з наданої ПрАТ «Київстар» інформації про номери та адреси розташування базових станцій ПрАТ «Київстар», які забезпечували надання/отримання комунікаційних послуг номера телефону НОМЕР_4 в період часу з 12.01.2022 року по 14.01.2022 року розуміється, що користувач цього номеру перебував у м. Києві.

З вищевказаного вбачається, що ОСОБА_3 як користувач номера телефону НОМЕР_4 в період часу з 12.01.2022 року по 14.01.2022 року не перебувала за місцем геолокації абонента (абонентів), якому (яким) належить номер телефону НОМЕР_3 .

Таким чином, договір позики № 1 від 14.01.2022 року та № 2 від 14.01.2022 року, укладені між відповідачем та нібито позивачем в електронній формі, є недійсними в силу статей 203, 215, 1055 ЦК України, оскільки не містять автентичних підписів сторін, у тому числі електронного цифрового підпису позивача, не відповідають її волі, а тому не є підставою для виникнення будь-яких договірних зобов`язань.

Крім того, суд зазначає, що у статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, з яких би вбачалось існування між позивачем та відповідачем кредитних або інших зобов`язальних правовідносин, а матеріали справи не містять і доказів того, що відповідачем виконані умови оспорюваних договорів позики № 1 від 14.01.2022 року та № 2 від 14.01.2022 року та надано позивачу грошові кошти у борг.

За приписами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача. Оформлення договорів позики відбулося не за її вільним волевиявленням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції.

У статті 203 ЦК України встановлюється перелік загальних вимог, яким має відповідати кожен правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього.

З огляду на це, позовна вимога в частині визнання недійсними договори позики № 1 від 14.01.2022 року та від 14.01.2022 року, що укладені між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС», є обґрунтована, а тому підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.3 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.

Згідно з ч.1, 4, 5, 6, 7 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Отже, в судовому засіданні було встановлено недійсність договорів позики № 1 від 14.01.2022 року та від 14.01.2022 року, укладених між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС».

Суд звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію стосовно укладених договорів позики та існуючої заборгованості за ОСОБА_3 перед ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_3 , про недійсність договорів позики № 1 від 14.01.2022 року та № 2 від 14.01.2022 року є похідною позовною вимогою, а тому також підлягає задоволенню.

Крім того, проаналізувавши зміст даної недостовірної інформації, суд вважає, що вона дає можливість зробити висновок про непорядність позивача, як про недобросовісного позичальника, його сумнівні ділові якості та здатність виконувати свої зобов`язання. За таких обставин, суд доходить висновку, що вищевказану недостовірну інформацію слід визнати неправомірною та зобов`язати відповідача її спростувати.

Щодо позовної вимоги про відшкодування на користь позивача моральної шкоди суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що з моменту виникнення даної ситуації позивач постійно знаходиться в стані сильного душевного схвилювання, у зв`язку з цим вона не може нормально функціонувати та взаємодіяти з навколишнім середовищем, родиною та особами близького кругу спілкування.

Проте, судом встановлено, що під час розгляду справи, в порушення положень ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідача їй була спричинена моральна шкода, як і не було надано будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди та причинного зв`язку.

З огляду на це, у задоволенні позовних вимог про відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди слід відмовити.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави . За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу було додано копії наступних документів, а саме: договору № 24-01/22 про надання АБ «ЮК «Шаповалов та партнери» правової допомоги від 24.01.2022 року; додатку № 1 від 24.01.2022 року до договору № 24-01/22 про надання АБ «ЮК «Шаповалов та партнери» правової допомоги від 24.01.2022 року; акту № 1 від 08.08.2022 року до додатку № 1 від 24.01.2022 року до договору № 24-01/22 про надання АБ «ЮК «Шаповалов та партнери» правової допомоги від 24.01.2022 року; платіжного доручення № @2PL696276 від 01.08.2022 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 08.08.2022 року.

Отже, суд вважає, що позивачем та її представником було належним чином доведено факт понесення ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому така вимога підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, Законом України "Про захист про споживачів", статями 11, 202, 207, 208, 215, 216, 626, 627, 628, 629, 1054, 1055, 1212 Цивільного кодексу України, статтями 5, 12, 13, 76-83, 89-90, 141, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про визнання договорів позики недійсними - задовольнити частково.

Визнати договір позики № 1 від 14.01.2022, на суму 500 грн та договір позики № 2 від 14.01.2022 на суму 8900 грн, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» недійсними.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» спростувати недостовірну інформацію стосовно укладення договору позики № 1 від 14.01.2022 та договору позики № 2 від 14.01.2022 між ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» та існуючої заборгованості за нею перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» шляхом внесення змін до інформації, яка міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_3 , про недійсність договорів позики № 1 від 14.01.2022 та № 2 від 14.01.2022.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу 10 000 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Суддя Ю. Г. Головко