Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 522/11266/17

провадження № 61-208св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Військова прокуратура Південного регіону України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (Військової прокуратури Південного регіону України) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Військового прокурора Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 26 серпня 1997 року наказом Міністра оборони України № 420 (по особовому складу) підполковника ОСОБА_1 призначено начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури.

23 лютого 1998 року співробітниками міліції Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області проведено обшук службового кабінету, особистий обшук ОСОБА_1 та його житла. При цьому постанови про арешт та проведення обшуку не виносилися, прокурор району про проведення зазначених слідчих дій не був повідомлений.

Цього ж дня 23 лютого 1998 року, після проведення обшуку ОСОБА_1 затримано з грубим порушенням вимог статті 106 КПК України (у редакції 1960 року). Підтвердженням чого є рапорт начальника відділення державної служби по боротьбі з економічними злочинами Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_13

від 23 лютого 1998 року та протокол затримання від 23 лютого 1998 року, складений слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси та обшуку службового приміщення від 23 лютого 1998 року.

23 лютого 1998 року прокурором Центрального району м. Одеси винесено постанову про порушення щодо начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (отримання хабаря) (у редакції

від 28 лютого 1960 року).

Цього ж дня, слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси було винесено постанову про порушення щодо ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (у редакції від 28 грудня 1960 року).

26 лютого 1998 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (у редакції від 28 грудня 1960 року).

26 лютого 1998 року слідчий прокуратури ОСОБА_12 виніс постанову про застосування щодо ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яку було санкціоновано прокурором Центрального району м. Одеси.

У зв`язку із порушенням кримінальної справи, на підставі подання прокурора Центрального району м. Одеси, наказом заступника Міністра оборони України - командуючого сухопутними військами (по особовому складу) від 09 квітня 1998 року № 32 начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади.

01 червня 1998 року матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за підслідністю надійшли до військової прокуратури Південного регіону України.

13 серпня 1998 року слідчим військової прокуратури полковнику ОСОБА_1 пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України 1960 року.

28 жовтня 1998 року обвинувальний висновок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 був затверджений заступником військового прокурора - начальником слідчого управління та матеріали цієї справи було скеровано до військового суду Південного регіону України для розгляду по суті.

Вироком військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року ОСОБА_1 було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (отримання хабаря), з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі у ВТК посиленого режиму та позбавленням військового звання «полковник».

Ухвалою військової колегії Верховного Суду України від 13 квітня 1999 року № 7-10к99, яку постановою Пленуму Верховного Суду України

від 29 вересня 1999 року № 7-34п99 залишено без змін, вирок військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року скасовано. Справу направлено на додаткове розслідування у військову прокуратуру Південного регіону України.

07 грудня 1999 року начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України майором юстиції ОСОБА_10 було винесено постанову про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підписку про невиїзд, яку санкціоновано заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником слідчого управління.

05 серпня 2013 року органом досудового розслідування прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення ОСОБА_1 , передбаченого частиною третьою статті 168 КК України.

05 серпня 2013 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_14 виніс постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування щодо ОСОБА_1 за № 0000022 та за № 0000023 в одне провадження, об`єднаному кримінальному провадженню було присвоєно № 00000022.

11 грудня 2013 року старший слідчий прокуратури регіону ОСОБА_11 з порушенням норм чинного КПК України повідомив ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.

03 лютого 2014 року у кримінальному провадженні № 0000022 було затверджено та вручено ОСОБА_1 обвинувальний акт.

04 лютого 2014 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000022 направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

При розгляді судом матеріалів кримінального провадження № 0000022 щодо ОСОБА_1 по суті прокурори, які підтримували обвинувачення у кримінальному провадженні, протягом значного часу безпідставно не з`являлися до зали судового засідання, у зв`язку із чим обвинувачений ОСОБА_1 вимушений був неодноразово звертатись до військового прокурора Південного регіону України та Приморського районного суду м. Одеси з відповідними скаргами та заявами.

Таким чином, посадові особи військової прокуратури Південного регіону України затягували судовий процес з розгляду матеріалів кримінального провадження № 0000022.

25 листопада 2016 року прокурор у кримінальному провадженні - прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України підполковник юстиції ОСОБА_8, розглянувши матеріали кримінального провадження № 0000022 від 17 липня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, у судовому засіданні заявив, що допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, надавши показання, суть яких зводиться до того, що злочину він не вчиняв, неправомірної вигоди (хабаря) не брав, із заявниками щодо передачі хабарів не спілкувався, кримінальна справа є результатом провокації, організованої його заступником полковником ОСОБА_2 , який перебував із ним у неприязних відносинах. Оперативні співробітники міліції, на думку обвинуваченого, вступили у змову із ОСОБА_2 та підкинули йому гроші, організувавши подальше їх вилучення.

У результаті дослідження та аналізу доказів, одержаних та наданих суду у ході судового розгляду, прокурор дійшов переконання, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтверджується.

20 грудня 2016 року прокурор у кримінальному провадженні - прокурор слідчого відділу військової прокуратури регіону ОСОБА_8 у судовому засіданні відмовився від підтримання державного обвинувачення. Виклав мотиви відмови у своїй постанові від 19 грудня 2016 року, яка була погоджена із заступником військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_15, яку суд долучив до матеріалів кримінального провадження № 0000022.

Крім того, у цій постанові прокурора ОСОБА_8 зазначено про допущені органом дізнання суттєві порушення Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» у редакції, яка діяла на 13 лютого 1998 року, безпідставне заведення оперативно-розшукової справи категорії «ЗАХИСТ» та неправомірне проведення щодо ОСОБА_1 оперативно-розшукової діяльності за умов відсутності для цього достатньої правової інформації.

За таких обставин прокурор ОСОБА_8 дійшов висновку, що докази, одержані в результаті оперативно-розшукових заходів щодо ОСОБА_1 , також є недопустимими, оскільки отримані не у порядку, встановленому КПК України, та не у порядку, встановленому Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Ухвалою Приморського районного суд м. Одеси від 22 грудня 2016 року у справі № 522/1975/14-к, кримінальне провадження № 0000022 від 17 липня 2013 року на підставі обвинувального акта щодо ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України.

07 березня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у порядку статті 380 КПК України постановив ухвалу, якою роз`яснив, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19 грудня 2016 року, відносяться до реабілітуючих, передбачених пунктом 2 частини другої, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 КПК України.

Протягом усього часу перебування під слідством та судом ОСОБА_1 зазнав моральних втрат, страждань внаслідок фізичного та психічного впливу. Позбавлення волі та обмеження в діях призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого повсякденного життя.

Позивач перебував під слідством і судом із 23 лютого 1998 року до 22 грудня 2016 року, тобто 225 місяців та 29 днів, а тому вважає, що з Державного бюджету України шляхом списання із розрахункового рахунку Державного казначейства України підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 723 200,00 грн (т. 1 а. с. 2-12).

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог (у порядку статті 49 ЦПК України), в якій зазначив, що на час його звернення до суду 20 червня 2017 року із позовною заявою місячний мінімальний розмір заробітної плати

з 01 січня 2017 року відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII було встановлено у розмірі 3 200,00 грн.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ мінімальна заробітна плата з 01 січня 2020 року встановлена у розмірі - 4 723,00 грн. У зв`язку із цим, з урахуванням постанови Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року (справа № 6-2203цс15) та за умов постановлення у справі судового рішення

у 2020 році, розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 1 062 675,00 грн (4 723,00 грн (мінімальна заробітна плата) х 225 (повні місяці перебування під слідством та судом) (т. 2 а. с. 145-149).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2020 року позов задоволено.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 062 675,00 грн, завдану незаконними діями органів досудового слідства.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 має обґрунтоване законне право на відшкодування моральної шкоди незалежно від вини посадових осіб органів внутрішніх справ відповідно до приписів частин першої, другої статті 1176 ЦК України, статей 1, 2 Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Щодо позивача ОСОБА_1 слідство тривало більше 225 місяців.

Із прийняттям рішення про закриття кримінальних справ органом досудового розслідування не було вирішено питання про скасування запобіжного заходу.

У кримінальному провадженні від 17 липня 2013 року № 0000022 обвинувальний вирок не винесено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року кримінальне провадження від 17 липня 2013 року № 0000022 на підставі обвинувального акта стосовно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України - у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Враховуючи обставини справи, характер, обсяг та тривалість страждань позивача, характер немайнових втрат, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством і судом у період - із 23 лютого 1998 року до 22 грудня 2016 року стягнено у відшкодування моральної шкоди 1 062 675,00 грн - 225 (місяців) х 4 723,00 грн (мінімальна заробітна плата).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу Військової прокуратури Південного регіону України залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2020 року змінено.

Викладено мотивувальну частину рішення в редакції мотивувальної частини постанови.

Викладено резолютивну частину рішення суду першої інстанції в наступній редакції:

«Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 1 062 675,00 грн, завданої незаконними діями органів досудового слідства».

Постанова мотивована тим, що колегія суддів апеляційного суду погодилась із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має обґрунтоване законне право на відшкодування моральної шкоди незалежно від вини посадових осіб органів внутрішніх справ відповідно до приписів частин першої, другої статті 1176 ЦК України, статей 1, 2 Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», оскільки позивач перебував під слідством і судом з 23 лютого 1998 року до 22 грудня 2016 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У січні 2022 року Державна казначейська служба України звернулася до суду із касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Державна казначейська служба України у касаційній скарзі вказує про необхідність застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової величини для розрахунку завданої позивачу моральної шкоди. Зазначене узгоджується із постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц, у якій вказано, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 1 062 675,00 грн фактично не вмотивоване, оскільки при визначенні розміру суд апеляційної інстанції лише послався на критерії справедливості та достатності. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18.

Також суди не врахували та не надали оцінки тим обставинам, що позивачем не було доведено, а судами не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб прокуратури та моральними стражданнями, на які посилався позивач, оскільки останній не надав жодних доказів того, що ці моральні страждання виникли внаслідок дій відповідача, що суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 214/6982/13-ц.

У червні 2022 року Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить касаційну скаргу задовольнити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

У касаційній скарзі прокуратура посилалась на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із застосуванням норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц,

від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20,

від 11 серпня 2021 року у справі № 761/20935/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, щодо застосування у спірних правовідносинах норм статей 23, 1167, 1176 ЦК України, частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 89, 263 ЦПК України.

Вказує на те, що загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить 28 місяців.

Так, 23 лютого 1998 року прокуратурою Центрального району м. Одеси порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України 1960 року.

26 лютого 1998 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення та цього ж дня обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року ОСОБА_1 засуджено за частиною третьою статті 168 КК України 1960 року.

У подальшому у зв`язку зі скасуванням зазначеного вироку суду справу направлено на додаткове розслідування до Військової прокуратури Південного регіону України, якою досудове слідство у справі відновлено 08 жовтня 1999 року.

У ході додаткового розслідування запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою 07 грудня 1999 року змінено на підписку про невиїзд.

За наслідками додаткового розслідування 10 березня 2000 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 6 КПК України 1961 року, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Таким чином, ОСОБА_1 під слідством та судом в період із 23 лютого 1998 року до 10 березня 2000 року перебував 24 місяці.

Вказану постанову від 10 березня 2000 року про закриття справи скасовано прокурором 23 червня 2000 року та цього ж дня досудове слідство у справі відновлено.

За наслідками досудового розслідування 24 жовтня 2000 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за пунктом «а» статті 254 КК України 1960 року закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 6 КПК України 1961 року внаслідок акта амністії.

Таким чином, ОСОБА_1 під слідством у період із 23 червня 2000 року до 24 жовтня 2000 року перебував 4 місяці.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 під слідством та судом загалом перебував 28 місяців.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня становить 4 723,00 грн. Отже, із урахуванням вимог закону, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди становить 132 244,00 грн (28 міс. х 4 723,00 грн).

Відхиляючи доводи прокуратури щодо періодів перебування позивача під судом та слідством, суди безпідставно дійшли висновку про те, що органом досудового розслідування не було вирішено питання про скасування запобіжного заходу при винесенні постанов про закриття кримінальної справи стосовно позивача та, як наслідок, обмеження його особистих прав упродовж тривалого часу.

Судом першої інстанції не надано належну оцінку постанові військового місцевого суду Одеського гарнізону від 22 травня 2008 року у справі № 4-18/08, мотивів відхилення цього доказу не наведено.

Відхиляючи цей доказ, суд апеляційної інстанції послався на таке: ненадання відповідачем копії постанови від 10 березня 2000 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 , якою позивачу скасований запобіжний захід; відсутність будь-яких пояснень щодо невідповідностей встановлених судом у листі відповідача від 21 червня 2000 року, яким повідомлено ОСОБА_1 про скасування 23 червня 2000 року постанови про закриття кримінальної справи від 10 березня 2000 року, тобто на два дні раніше винесення відповідної постанови; винесення 11 грудня 2013 року слідчим клопотання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на підозрюваного обов`язків.

Однак відсутність у матеріалах справи копії постанови від 10 березня 2000 року та наявність суперечностей під час винесення рішення про її скасування у червні 2000 року жодним чином не спростовує обставин, встановлених військовим місцевим судом Одеського гарнізону в 2008 році.

Зокрема, згідно із постановою військового місцевого суду Одеського гарнізону від 22 травня 2008 року у справі № 4-18/08 суд встановив, що

07 грудня 1999 року запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою змінено на підписку про невиїзд.

За наслідками додаткового розслідування 10 березня 2000 року винесено постанову про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та цією ж постановою запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано. У подальшому жодний із запобіжних заходів до позивача не обирався.

Безпідставним при цьому є посилання суду апеляційної інстанції на винесення 11 грудня 2013 року слідчим клопотання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді особистого зобов`язання.

Так, відповідно до частин першої, четвертої статті 176 КПК України запобіжними заходами є, зокрема, особисте зобов`язання, яке під час досудового розслідування застосовується слідчим суддею.

У той же час оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить посилань на відповідну ухвалу слідчого судді, якою було б застосовано запобіжний захід до позивача. Звернення слідчим із відповідним клопотанням ще не свідчить про його задоволення.

Отже, постанова військового місцевого суду Одеського гарнізону

від 22 травня 2008 року у справі № 4-18/08 є належним та достовірним доказом скасування запобіжного заходу при винесенні постанов про закриття кримінальної справи щодо позивача, який безпідставно не враховано судами першої та апеляційної інстанцій.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про те, що органом досудового розслідування не було вирішено питання про скасування запобіжного заходу при винесенні постанов про закриття кримінальної справи стосовно позивача та, як наслідок, обмеження його особистих прав упродовж тривалого часу. Суди вважали, що у зв'язку із указаним позивач перебував під слідством та судом упродовж 225 місяців, що не відповідає обставинам справи.

Крім того, зазначає, що період перебування позивача під слідством та судом з 11 грудня 2013 року до 22 грудня 2016 року не може бути враховано в розрахунок розміру моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження від 17 липня 2013 року № 0000022 зареєстроване з ініціативи самого позивача та на виконання судового рішення, що виключає понесення ОСОБА_1 моральних втрат у зв`язку із розслідуванням та судовим розглядом цього кримінального провадження. Доводів, що вказане призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивачем не наведено.

Доводи інших учасників справи

У відзивах на касаційні скарги ОСОБА_1 просить касаційні скарги залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України. Витребувано справу № 522/11266/17 із Приморського районного суду м. Одеси. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

У квітні 2022 року до Верховного Суду надійшла справа № 522/11266/17.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом Міністра оборони України ОСОБА_19 (по особовому складу) від 26 серпня 1998 року № 420 підполковника ОСОБА_1 призначено начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури, ВОС-НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 13).

23 лютого 1998 року згідно із рапортом начальника Центрального РВ ОСОБА_13 та відповідної резолюції ОСОБА_16 у ході проведення оперативних заходів ОСОБА_1 затримано, у зв`язку із чим просили дозволу на реєстрацію матеріалів та передачу їх в прокуратуру району для вирішення питання про порушення кримінальної справи.

23 лютого 1998 року прокурором Центрального району м. Одеси ОСОБА_17 було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 59580005 щодо громадянина ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (в редакції від 28 грудня 1960 року) за фактом отримання хабаря від громадянина ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 23).

23 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси ОСОБА_12 було винесено постанову про порушення кримінальної справи та об`єднання її з кримінальною справою № 59580005 щодо громадянина ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (в редакції від 28 грудня 1960 року) за фактом отримання хабаря від громадянина ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 24).

23 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси ОСОБА_12 складено протокол затримання підозрюваного, згідно із яким слідчим о 22 год. 00 хв. у приміщенні прокуратури району ОСОБА_1 затримано як підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (т. 1 а. с. 22).

23 лютого 1998 року старшим оперуповноваженим Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_18 було складено протокол затримання та огляду службового приміщення, згідно із яким приблизно об 11 год. 35 хв. ОСОБА_1 був затриманий співробітниками міліції та після чого в присутності понятих проведений огляд службового приміщення, а також огляд особистих речей ОСОБА_1

(т. 1 а. с.18-21).

26 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси ОСОБА_12 винесено постанову про залучення ОСОБА_1 як обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 168 КК України (т. 1 а. с. 25).

26 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси ОСОБА_12 винесено постанову про обрання в якості запобіжного заходу тримання під вартою, за якою ОСОБА_1 обрано запобіжний захід тримання під вартою в СІЗО-1 УВС Одеської області, про що повідомлено під розписку (т. 1 а. с. 26).

09 квітня 1998 року згідно із витягом з наказу заступника Міністра оборони України командуючого сухопутними військами (по особовому складу) від 09 квітня 1998 року № 32 полковника ОСОБА_1 , начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури, увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командувача військ південного оперативного командування у зв`язку із порушенням кримінальної справи (т. 1 а. с. 27).

21 травня 1998 року згідно із листом заступника прокурора Одеської області військовому прокурору Південного регіону України направлено кримінальну справу за обвинуваченням військовослужбовця ОСОБА_1 за частиною другою статті 143, статтями 17, 19, частиною другою статті 170 КК України. Строк слідства та тримання під вартою обвинуваченого продовжено до 4 місяців. При цьому матеріали кримінальної справи № 59980005 у трьох томах разом із постановою та клопотаннями і скаргами ОСОБА_1 надійшли до військової прокуратури Південного регіону України 01 червня 1998 року (т. 1 а. с. 28).

13 серпня 1998 року старшим слідчим військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_20 винесено постанову про пред`явлення нового обвинувачення ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (т. 1 а. с. 29, 30).

Із листа заступника начальника ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_24 від 14 жовтня 1998 року № 31/3вх833 вбачається, що 24 лютого 1997 року о 07 год. 30 хв. в ІТУ ОМУ УМВС був поміщений ОСОБА_1 , 1958 року народження. 27 лютого 1997 року о 15 год. 00 хв. ОСОБА_1 з особистою справою арештованого був направлений

в СІЗО-1 (т. 1 а. с. 67).

Вироком військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України, на підставі якої, з визнанням статей 37, 44 КК України, його позбавлено волі строком на 5 років у виправно-трудовій колонії посиленого режиму без конфіскації майна та без позбавлення права займати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлено військового звання «полковник»

(т. 1 а. с. 31-33).

Ухвалою військової колегії Верховного Суду України від 13 квітня 1999 року у справі № 7-10к99 касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 та його захисника задоволено. Вирок військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Справу направлено на додаткове розслідування військовому прокурору Південного регіону. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 залишено без змін (т. 1 а. с. 34, 35).

Постановою заступника прокурора Південного регіону України - начальника управління ОСОБА_6 від 29 квітня 1999 року встановлено строк тримання під вартою ОСОБА_1 один місяць,

з 29 квітня до 29 травня 1999 року (т. 2 а. с. 23).

03 червня 1999 року першим заступником Генерального прокурора України ОСОБА_21 внесено протест у справі ОСОБА_1 (у порядку нагляду). Ухвалу військової колегії Верховного Суду України від 13 квітня 1999 року про скасування вироку військового суду Південного регіону України

від 25 грудня 1998 року щодо полковника ОСОБА_1 і повернення кримінальної справи на додаткове розслідування військовому прокурору Південного регіону України скасовано. Справу направлено на новий касаційний розгляд в іншому складі суду (т. 2 а. с. 24-26).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 вересня 1999 року у справі № 7-34п99 протест першого заступника Генерального прокурора України залишено без задоволення. Ухвалу військової колегії Верховного Суду України від 13 квітня 1999 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (т. 2 а. с. 28, 29).

18 жовтня 1999 року постановою заступника військового прокурора Південного регіону України - начальника управління ОСОБА_6 попереднє слідство у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною третьою статті 168 КК України відновлено. Створено слідчу групу та встановлено строк досудового розслідування у справі - один місяць, тобто до 18 листопада 1999 року (т. 2 а. с. 30).

07 грудня 1999 року начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_22 винесено постанову про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 з тримання під вартою на підписку про невиїзд, що також підтверджується підпискою про невиїзд ОСОБА_1 від 07 грудня 1999 року, яку відібрав начальник відділу ВППР України (т. 1 а. с. 38, 39).

Листом прокурора Одеської області ОСОБА_25 від 08 лютого 2000 року № 04/2-5368-98 повідомлено військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_23, що вивченням матеріалів ОРД підстав вважати, що була провокація дачі хабаря ОСОБА_1 , не встановлено (т. 1 а. с. 56).

26 лютого 2000 року постановою начальника відділу ВП ПРУ ОСОБА_10 перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_1 з частини третьої статті 168 КК України на пункт «а» статті 254 КК України (т. 2 а. с. 33).

14 березня 2000 року листом заступника військового прокурора Південного регіону України - начальника управління ОСОБА_6 № 25/572 до начальника управління кадрів Південного оперативного командування ОСОБА_26 повідомлено, що кримінальна справа щодо полковника ОСОБА_1 10 березня 2000 року закрита за пунктом 4 статті 6 КПК України - внаслідок акта амністії. В ході попереднього розслідування у справі його дії перекваліфіковані з частини третьої статті 168 на пункт «а» статті 254 КК України, оскільки факти отримання хабарів полковником ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження. У зв`язку з чим просив вирішити питання у встановленому порядку про подальше проходження служби полковником ОСОБА_1 відповідно до його штатно-посадової категорії, яку він раніше займав (т. 1 а. с. 58).

Листом першого заступника військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_6 від 21 червня 2000 року № 25/1339 ОСОБА_1 роз`яснено, що в порядку нагляду постанова про закриття кримінальної справи від 10 березня 2000 року скасована. Справа для додаткового розслідування передана в провадження слідчого прокурора відділу військової прокуратури регіону ОСОБА_27 (т. 2 а. с. 36).

23 червня 2000 року першим заступником військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_6 винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінальної справи, якою постанова від 10 березня 2000 року про закриття кримінальної справи скасована, як винесена передчасно. Попереднє слідство у кримінальній справі доручено прокурору відділу нагляду за дотриманням законів при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та попереднього слідства військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_27

(т. 2 а. с. 37).

17 жовтня 2000 року постановою прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_27 залучено ОСОБА_1 як обвинуваченого в скоєнні злочинів, передбачених пунктом «а» статті 254 та частиною другою статті 143 КК України, про що в порядку статей 140, 142 КПК України його повідомлено (т. 2 а. с. 38-40).

23 жовтня 2000 року постановою прокурора відділу ВП Південного регіону України ОСОБА_27 кримінальна справа в частині пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за частиною другою статті 143 КК України подальшим провадженням закрита за відсутністю складу злочину (т. 2 а. с. 41).

24 жовтня 2000 року висновком прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_27 скарги ОСОБА_1 від 25 вересня 2000 року про відшкодування йому шкоди направлено на вирішення прокурору Центрального району м. Одеси та роз`яснено, що у випадку спору він може подати позов до суду (т. 1 а. с. 62-66).

24 жовтня 2000 року прокурором відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_27 винесено постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням полковника ОСОБА_1 у скоєнні діянь, передбачених пунктом «а» статті 254 КК України, на підставі пункту 4 статті 6 КПК України (т. 1 а. с. 127-137).

18 березня 2008 року заступником голови військового місцевого суду Одеського гарнізону підполковником юстиції ОСОБА_5 винесено постанову, якою клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження постанови прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_27, санкціоновану т. в. о. військового прокурора Південного регіону України підполковником юстиції ОСОБА_6 , про закриття кримінальної справи на підставі пункту 4 статті 6 КПК України щодо ОСОБА_1 , який звинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України (в редакції 1960 року), задоволено. Поновлено строк ОСОБА_1 на оскарження цієї постанови, а його скаргу від 29 лютого 2008 року розглянути по суті

(т. 1 а. с. 135, 136).

Постановою заступника голови військового місцевого суду Одеського гарнізону підполковником юстиції ОСОБА_5 від 22 травня 2008 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України радника юстиції ОСОБА_27 від 24 жовтня 2000 року, санкціоновану т. в. о. військового прокурора Південного регіону України підполковником юстиції ОСОБА_6 , про закриття на підставі пункту 4 статті 6 КПК України кримінальної справи за звинуваченням колишнього начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України (в редакції Закону 1961 року), скасовано. Матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_1 повернено військовому прокурору Південного регіону України для відновлення досудового слідства (т. 1 а. с. 137-145).

Ухвалою колегії суддів військового апеляційного суду Військово-морських Сил від 10 липня 2008 року апеляцію прокурора відділу військової прокурату Південного регіону України ОСОБА_40 задоволено. Постанову судді військового місцевого суду Одеського гарнізону від 18 березня 2008 року про поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження постанови про закриття кримінальної справи скасовано. Постанову судді військового місцевого суду Одеського гарнізону від 22 травня 2008 року про скасування постанови прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України від 24 жовтня 2000 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України 1960 року, на підставі пункту 4 частини другої статті 6 КПК України скасовано. Скаргу ОСОБА_1 на постанову прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України

від 24 жовтня 2000 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України 1960 року, залишено без задоволення

(т. 1 а. с. 146-150).

Ухвалою Військової судової колегії Верховного Суду України від 28 січня 2009 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу військового апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 липня 2008 року скасовано. Справу направлено на новий апеляційний розгляд

(т. 1 а. с. 151-153).

Ухвалою колегії суддів військового апеляційного суду Військово-Морських Сил від 21 квітня 2009 року постанову судді військового місцевого суду Одеського гарнізону від 18 березня 2008 року про поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження постанови про закриття кримінальної справи та постанову від 22 травня 2008 року про скасування постанови прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України

від 24 жовтня 2000 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України (у редакції 1960 року), на підставі пункту 4 частини другої статті 6 України, залишено без змін, а апеляцію прокурора залишено без задоволення. Матеріали справи щодо ОСОБА_1 направлено у військову прокуратуру Південного регіону України на додаткове розслідування (т. 1 а. с. 235, 236).

Постановою військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_31 від 06 травня 2009 року провадження досудового слідства у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України (в редакції Закону 1961 року) відновлено. Встановлено строк додаткового слідства у зазначеній кримінальній справі в межах одного місяця з часу прийняття справи до свого провадження до 06 червня 2009 року. Провадження досудового слідства у кримінальній справі доручено прокурору-криміналісту відділу військової прокуратури Південного регіону України капітану юстиції ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 154, 155).

08 травня 2009 року прокурором-криміналістом відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_28 винесено постанову про закриття матеріалів кримінальної справи, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України (в редакції Закону 1961 року) закрито на підставі пункту 2 статті 6 КПК України у зв`язку із декриміналізацією за відсутністю складу злочину (т. 1 а. с. 156-164).

04 червня 2009 року заступником начальника Головного управління військових прокуратур - начальником слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_39 винесено постанову, якою постанову військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_29 про відновлення провадження досудового слідства у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 та встановлення строку додаткового слідства від 06 травня 2009 року скасовано. Постанову прокурора-криміналіста військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_29 про прийняття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 до провадження від 06 травня 2009 року скасовано. Постанову прокурора-криміналіста військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_29 про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 від 08 травня 2009 року скасовано (т. 1 а. с. 165, 166).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_30 від 15 липня 2013 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, пов`язану у невнесенні відомостей про кримінальне провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено. Зобов`язано прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері виконати вимоги статті 214 КПК України та внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, які 26 травня 2013 року надійшли із заявою ОСОБА_1 про кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за пунктом «а» статті 254 КК України (у редакції 1960 року) і проведення подальшого розслідування (т. 1 а. с. 167-169).

На виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2013 року, згідно із витягом з кримінального провадження № 00000022, 17 липня 2013 року було внесено до ЄРДР відомості про те, що з матеріалів кримінальної справи вбачається, що у жовтні 1997 року - лютому 1998 року начальник кафедри військової підготовки Одеської академії будівництва та архітектури полковник ОСОБА_1 вчинив зловживання службовою владою та службовим становищем (т. 1 а. с. 170).

Із листа заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_41 слідує, що оскільки кримінальна справа щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України 1960 року, в провадженні прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері не перебувала, то підстав для внесення відповідних відомостей до реєстру не вбачалось.

31 липня 2013 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_32 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері пов`язану з невнесенням відомостей про кримінальне правопорушення. Зобов`язано прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відповідно до статті 214 КПК України, а також пунктів 6, 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України невідкладно внести відповідні відомості про кримінальну справу щодо заявника за частиною третьою статті 168 КК України (в редакції 1960 року) до ЄРДР. Розпочати розслідування кримінального провадження, яке завершити прийняттям процесуального рішення (документа) відповідно до форм, передбачених статтею 283 КПК України (в редакції 13 квітня 2012 року) (т. 2 а. с. 62-64).

05 серпня 2013 року на виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2013 року прокуратурою Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 168 КК України 1960 року (у редакції Закону від 11 липня 1995 року). Розпочато кримінальне провадження № 0000023, що підтверджується витягом із кримінального провадження № 0000023, в фабулі якого зазначено, що «23 лютого 1998 року начальник кафедри військової підготовки Одеської академії будівництва та архітектури полковник ОСОБА_1 вчинив одержання хабаря в особливо великому розмірі, поєднане з вимаганням хабаря, про що повідомлено ОСОБА_1 в листі заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_33 від 05 серпня 2013 року № 06/2-2955 вих13.

05 серпня 2013 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_34 винесено постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування та об`єднано матеріали досудового розслідування від 17 липня 2013 року № 0000022 за пунктом «а» статті 254 КК України (в редакції Закону 1960 року) та від 05 серпня 2013 року № 0000023 за частиною третьою статті 168 КК України (в редакції Закону 1960 року) в одне провадження. Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно номер 00000022.

11 листопада 2013 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_34 винесено постанову про закриття кримінального провадження в окремій частині, якою кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 17 липня 2013 року за № 0000022, в частині кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 423 КК України, закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати (т. 2 а. с. 66-72).

11 грудня 2013 року старшим слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_11 повідомлено ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (т. 1 а. с. 40-42).

На підтвердження вказаного також надано копію витягу з кримінального провадження № 0000022 (т. 1 а. с. 78).

11 грудня 2013 року старшим слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_11 винесено клопотання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на підозрюваного обов`язків

(т. 2 а. с. 76, 77).

12 грудня 2013 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Пислар В. П. клопотання слідчого старшого слідчого СВ СУ прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_35 задоволено. Обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено на ОСОБА_1 зобов`язання, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК України, а саме: 1) прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування та суду; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора, або суду; 3) утриматися від спілкування з особами, які є колишніми працівниками кафедри військової підготовки ОДАБА; 4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України (т. 2 а. с. 79, 80).

12 грудня 2013 року листом прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_36 позивача повідомлено про те, що 11 грудня 2013 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000022 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 423 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (т. 2 а. с. 65).

24 грудня 2013 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_34 складено повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, в якому повідомлялось ОСОБА_1 , що досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 липня 2013 року № 0000022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, в якому він є підозрюваним, завершено, а зібрані під час розслідування докази є достатніми для складання обвинувального акта, у зв`язку із чим сторонами кримінального провадження відкрито матеріали (т. 2 а. с. 84).

У подальшому було встановлено графік ознайомлення сторони захисту з матеріалами кримінального провадження від 17 липня 2013 року № 0000022 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (т. 2 а. с. 34, 35).

03 лютого 2014 року складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 17 липня 2013 року № 0000022 щодо колишнього начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (т. 1 а. с. 43-46).

17 липня 2015 року заступником військового прокурора Південного регіону України полковником юстиції ОСОБА_38 при розгляді матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 липня 2013 року за № 0000022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, винесено постанову про зміну групи прокурорів для здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням (т. 2 а. с. 85, 86).

07 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_37 зі скаргою щодо неявки в судове засідання прокурора військової прокуратури регіону та вжиття заходів належного прокурорського реагування

(т. 1 а. с. 47).

14 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_37 зі скаргою про усунення фактів порушення процесуальних прав обвинуваченого у кримінальному провадженні та вжиття заходів належного прокурорського реагування щодо їх поновлення (т. 1 а. с. 48).

18 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_1 звернувся до заступника голови Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В. М. з клопотанням про вжиття заходів належного судового реагування з приводу систематичної неявки прокурорів - державних обвинувачів військової прокуратури Південного регіону України в судове засідання

(т. 1 а. с. 49, 50).

Як вбачається із наданих позивачем документів, прокурор у кримінальному провадженні від 17 липня 2013 року № 0000022 за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 368 КК України ОСОБА_8 звернувся до судді Приморського районного суду м. Одеси з клопотанням про відкладення судового засідання та надання часу для складання та погодження постанов про відмову від підтримання державного обвинувачення на час не менше 15 днів (т. 1 а. с. 51).

19 грудня 2016 року прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України підполковник юстиції ОСОБА_8 прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні від 17 липня 2013 року № 0000022 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (т. 1 а. с. 52-55).

22 грудня 2016 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В. М. кримінальне провадження від 17 липня 2013 року № 0000022 на підставі обвинувального акта щодо ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Заходи забезпечення кримінального провадження скасовано (т. 1 а. с. 59).

07 березня 2017 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В. М. роз`яснено, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19 грудня 2016 року, відносяться до реабілітуючих, передбачених пунктом 2 частини другої, пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 284 КПК України (т. 1 а. с. 60).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р. Д. від 13 червня 2018 року в задоволенні клопотання представника Військової прокуратури Південного регіону України про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду відмовлено.

Ухвалою судді місцевого Приморського районного суду міста Одеси Коваленко В. М. від 14 грудня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. Роз`яснено ОСОБА_1 , що він вправі звернутися із вимогами про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідуваним, прокуратури і суду в порядку цивільного судочинства, подавши позовну заяву до суду (т. 1 а. с. 196-199).

28 січня 2019 року ухвалою судді Одеського апеляційного суду Кадегроб А. І. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року про відмову в задоволенні заяви останнього про вжиття заходів щодо усунення порушень законодавства України (т. 1 а. с. 212, 213).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють

оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно із статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно із частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити із такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Із урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

В оцінці застосування судами як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у розмірі 4 723,00 грн, Верховний Суд врахував, що відповідно до пункту з розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи із січня 2017 року.

Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ не поширюється.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18),

від 16 січня 2019 року у справі № 334/3231/16-ц (провадження

№ 61-2273св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц (провадження № 61-18564св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц (провадження № 61-24662св18).

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано застосували правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначили розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 4 723,00 грн, встановленого законом на момент розгляду справи.

За таких обставин, доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України про необхідність застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової величини для розрахунку завданої позивачу моральної шкоди є необґрунтованими.

Однак слід зазначити, що суди, задовольняючи позовні вимоги та стягуючи моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, дійшли помилкового висновку про перебування позивача під слідством та судом з 23 лютого 1998 року до

22 грудня 2016 року, тобто 225 місяців та 29 днів.

У пунктах 1.1, 1.2 рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що його початком

є 23 лютого 1998 року та датою закінчення строку є 22 грудня 2016 року - постановлення ухвали слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В. М. про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв'язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Проте суди не правильно визначились із періодом тривалості слідства - 225 місяців та 29 днів, оскільки цей строк переривався.

На спростування вказаного слід зазначити таке.

23 лютого 1998 року прокуратурою Центрального району м. Одеси порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України.

26 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси ОСОБА_12 винесено постанову про залучення ОСОБА_1 як обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 168 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України.

У подальшому у зв`язку зі скасуванням зазначеного вироку суду, справу направлено на додаткове розслідування до Військової прокуратури Південного регіону України, якою досудове слідство у справі відновлено 08 жовтня 1999 року.

У ході додаткового розслідування 07 грудня 1999 року начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_22 винесено постанову про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 із тримання під вартою на підписку про невиїзд.

За наслідками додаткового розслідування 10 березня 2000 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 6 КПК України 1961 року, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Про що листом заступника військового прокурора Південного регіону України - начальника управління ОСОБА_6 від 14 березня 2000 року № 25/572 повідомлено начальника управління кадрів Південного оперативного командування ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_1 під слідством та судом у період із 23 лютого 1998 року до 10 березня 2000 року перебував 24 місяці.

Вказану постанову від 10 березня 2000 року про закриття кримінальної справи постановою першого заступника прокурора Південного регіону України підполковника юстиції ОСОБА_6 від 23 червня 2000 року скасовано та цього ж дня досудове слідство у справі відновлено.

За наслідками досудового розслідування прокурором відділу військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_27 винесено постанову

від 24 жовтня 2000 року, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за пунктом «а» статті 254 КК України закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 6 КПК України внаслідок акта амністії.

Таким чином, ОСОБА_1 під слідством у період із 23 червня 2000 року до 24 жовтня 2000 року перебував 4 місяці.

Суди першої та апеляційної інстанцій зазначали про те, що міри запобіжного заходу, тобто підписка про невиїзд від 07 грудня 1999 року, діяли

до 11 грудня 2013 року, оскільки із пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що вказана міра запобіжного заходу не була скасована ані судом, ані прокуратурою, ані слідчими, а згідно з нормами кримінально-процесуального законодавства, запобіжний захід діє до моменту його скасування.

Однак колегія суддів Верховного Суду не погоджується із вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки 10 березня 2000 року майором юстиції ОСОБА_10 винесено постанову про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та цією ж постановою скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Відповідно до вимог статей 148, 165 КПК України (у редакції, чинній на час винесення вищевказаної постанови) питання про застосування, скасування або зміну запобіжного заходу вирішує відповідною постановою орган, в провадженні якого в цей момент перебуває справа. Таким чином, кримінально-процесуальним законодавством України передбачено наступні процесуальні дії: обрання запобіжного заходу; його заміну чи скасування, при цьому інших процесуальних рішень, у тому числі відновлення запобіжного заходу, не визначено.

Враховуючи, що після скасування 23 червня 2000 року постанови

від 10 березня 2000 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та до моменту її закриття 24 жовтня 2000 року питання щодо обрання останньому будь-якого запобіжного заходу не вирішувалися, слід дійти висновку про те, що заходи процесуального примусу до ОСОБА_1 не застосовувалися та його конституційне право щодо вільного пересування по Україні і за її межами не обмежувалося.

Також слід зазначати, що у постанові Військового місцевого суду Одеського гарнізону від 22 травня 2008 року у справі № 4-18/08 вказано, що суд, дослідивши скаргу позивача, додані до неї та судового провадження інші матеріали, витребувані матеріали кримінальної справи, встановив, що

07 грудня 1999 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 змінено на підписку про невиїзд. За наслідками додаткового розслідування 10 березня 2000 року винесено постанову про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та цією ж постановою запобіжний захід - підписку про невиїзд скасовано. У подальшому жодний із запобіжних заходів до позивача не обирався.

Колегія суддів вважає, що вказана постанова від 22 травня 2008 року є належним та допустимим доказом у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, а обставини, встановлені у вказаній постанові, є преюдиційними.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Зазначені факти не потребують додаткового доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: (а) обставина встановлена судовим рішенням; (б) судове рішення набрало законної сили; (в) у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір і які, зокрема, зазначені у резолютивній частині рішення.

Крім того, позивач, вважаючи, що його права порушуються у зв'язку із обраним щодо нього заходом у вигляді підписки про невиїзд, який не був скасований до 11 грудня 2013 року та порушував його право на вільне пересування, мав право звернутись до суду із заявою про його скасування.

Слід зазначити, що у період з 24 жовтня 2000 року до 05 травня 2009 року будь-яких незаконних процесуальних дій, що обмежують права людини, щодо ОСОБА_1 не вчинялось, протягом цього часу він не перебував під слідством чи судом.

Також до стягнення на користь позивача підлягає моральна шкода за період перебування під слідством і судом із 06 травня 2009 року

до 04 червня 2009 року, що становить 29 днів, оскільки постановою військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_31

від 06 травня 2009 року провадження досудового слідства у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом «а» статті 254 КК України (в редакції 1961 року), відновлено, а постановою заступника начальника Головного управління військових прокуратур - начальника слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_39 скасовано постанову військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_29 про відновлення провадження досудового слідства у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 та встановлення строку додаткового слідства від 06 травня 2009 року. Скасовано постанову прокурора-криміналіста військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_29 про прийняття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 до провадження від 06 травня 2009 року. Скасовано постанову прокурора-криміналіста військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_29 про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 від 08 травня 2009 року.

Таким чином, за вказаний період мало місце порушення прав позивача та заподіяно моральну шкоду незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Також, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди на користь позивача за період перебування під слідством і судом із

11 грудня 2013 року до 22 грудня 2016 року, що становить 36 місяців, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

11 грудня 2013 року старший слідчий прокуратури регіону ОСОБА_11 з порушенням норм чинного КПК України повідомив ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.

03 лютого 2014 року складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 17 липня 2013 року № 0000022 щодо колишнього начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, частиною четвертою статті 368 КК України.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

Позивач ОСОБА_1 протягом всього часу перебування під слідством і судом своєї вини за обвинуваченням, пред'явленим військовою прокуратурою, не визнавав.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Суди встановили, що під час розгляду кримінальної справи у судовому засіданні від 22 грудня 2016 року прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення, на підтвердження чого прийняв вмотивовану постанову від 19 грудня 2016 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року кримінальне провадження № 0000022 від 17 липня 2013 року закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України.

07 березня 2017 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В. М. роз`яснено, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19 грудня 2016 року, відносяться до реабілітуючих, передбачених пунктом 2 частини другої, пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 284 КПК України.

За наведених обставин, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 відбулося з реабілітуючих підстав (стороною обвинувачення не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати), а тому позивач має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У зв`язку з викладеним Верховний Суд виходить із того, що ОСОБА_1 реабілітований повністю та має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України, Закону України Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом складає не 225 місяців та 29 днів, як помилково зазначено судами попередніх інстанцій, а правильно вважати 64 місяці та 29 днів.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів частково погоджується із доводами касаційної скарги прокуратури у цій частині, зокрема, щодо неправильності визначення судами періоду перебування ОСОБА_1 під слідством і судом.

У цьому випадку строк перебування під слідством та судом становить 64 місяці та 29 днів, тому розмір відшкодування має бути визначений у розмірі 306 995,00 грн (64 місяців та 29 днів * 4 723,00 грн).

За викладених обставин, оскаржені судові рішення щодо визначення строку перебування під слідством і судом підлягають зміні в частині наведених мотивів.

Посилання Державної казначейської служби України у касаційній скарзі на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

З огляду на викладене Верховний Суд, підсумовуючи висновки, дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права щодо визначення періоду перебування позивача під слідством та судом, що має наслідком неправильне визначення розміру відшкодування моральної шкоди, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень у цій частині.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (Військової прокуратури Південного регіону України) задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року змінити.

Мотивувальні частини рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 18 травня 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду

від 02 грудня 2021 року викласти в редакції цієї постанови.

Викласти резолютивну частину постанови Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 306 995 грн (триста шість тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок компенсації на відшкодування моральної шкоди».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк