Справа № 159/5121/20
Провадження № 2/159/82/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Панасюка С.Л.,

за участю секретаря Клевецької О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Ковельська міська рада Волинської області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, про часткове скасування договору купівлі-продажу нерухомого майна,

в с т а н о в и в :

Вимоги позивача обґрунтовані наступним.

В одній споруді, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться: квартира АДРЕСА_2 , власником якої є позивач ОСОБА_1 , приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 94,5 кв.м. Згадане приміщення магазину 15.03.2012 року відповідач ОСОБА_5 продала відповідачу ОСОБА_4 . Разом з приміщенням магазину ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. Позивач просить скасувати договір купівлі-продажу від 15.03.2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в частині відчуження частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. Підставою для такої вимоги позивач бачить те, що згадана частина підвального приміщення не може належати одному з співвласників споруди, вона належить всім співвласникам.

Відповідач ОСОБА_5 відзив не подала.

Відповідач ОСОБА_4 заперечив позов тим, що згадана частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. була предметом договору купівлі-продажу від 15.03.2012 року, знаходиться під магазином, відноситься до цього магазину і дуже давно відноситься. Позивач про таке відношення так само давно знав, про що свідчить, зокрема його заява від 05.03.2014 року з засвідченим нотаріусом підписом, у якій він дав йому, відповідачу ОСОБА_4 , згоду на реконструкцію підвального приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і заявив, що матеріальних та інших претензій щодо вказаного будівництва не має і не матиме. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити в позові.

Третя особа Ковельська міська рада вважає, що не має жодного відношення до договору купівлі-продажу, з приводу якого ведеться спір.

В позові слід відмовити.

В одній споруді за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться: квартира АДРЕСА_2 , власником якої є позивач ОСОБА_1 , приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 94,5 кв.м. Згадане приміщення магазину 15.03.2012 року відповідач ОСОБА_5 продала відповідачу ОСОБА_4 . Разом з приміщенням магазину ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. (договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2012, т.1, а.с.8-9).

Щодо згаданої частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м., то ще 09.07.1998 року (понад 20 років тому) Представництво Фонду державного майна України в м. Ковелі наказом № 48 визначило спосіб його приватизації як прямий викуп. У цьому ж наказі зазначено, що 27.06.1996 року Малим приватним підприємством «Контакт» приватизовано приміщення магазину по АДРЕСА_1 , а підвальне приміщення, розташоване під магазином, знаходилось в оренді у підприємства (т.1, а.с.193).

03.09.1998 року Представництво Фонду державного майна України в м. Ковелі уклало з Малим приватним підприємством «Контакт» договір купівлі-продажу частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 . 29.09.1998 року згаданий договір посвідчений нотаріусом, реєстр за № 630 (т.1, а.с.194-195).

02.10.1998 року відбулася передача частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 від продавця Представництва Фонду державного майна України в м. Ковелі до покупця Малого приватного підприємства «Контакт» (т.1, а.с.197).

19.07.1999 року Мале приватне підприємство «Контакт» отримало у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації реєстраційне посвідчення на згадану частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. (т.1, а.с.199).

13.04.2000 року ОСОБА_5 придбала частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 з прилюдних торгів, про що нотаріус видала їй свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 1430 (т.1, а.с.198).

16.05.2000 року згадане свідоцтво про придбання частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 з прилюдних торгів зареєстроване ОСОБА_5 у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації, про що їй видане реєстраційне посвідчення(т.1, а.с.196).

Станом на 16.04.2003 року частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 було зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно (т.1, а.с.200).

Поки відбувалися зазначені вище події, позивач ОСОБА_1 навіть не був власником квартири АДРЕСА_3 , де знаходилося згадана частина підвального приміщення. Він став її власником лише 18.10.2010 року (т.1, а.с.178).

На момент отримання позивачем квартири у власність спірна частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 вже 12 років була у приватній власності, зокрема у власності ОСОБА_5 понад 10 років.

Суду не надані докази того, що попередній щодо ОСОБА_1 власник квартири порушував питання щодо власності на частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , вважав її своєю чи спільною.

Частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , на яку зараз претендує позивач, як видно з наведених вище документів, була державною власністю, яка була викуплена у держави Малим приватним підприємством «Контакт» ще у 1998 році. Ця частина знаходилась під приватизованим цим же підприємством приміщенням магазину (т.1, а.с.193).

Викладене вище дає підставу для висновку, що попередній щодо ОСОБА_1 власник квартири, як і інші власники приміщень у споруді, сприймали частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. як приналежність магазину, якою вона і була, і не претендували на неї.

Позивач ОСОБА_1 , придбаваючи квартиру, отримав разом з нею і комплекс належних до неї правових відносин, в тому числі і тих, які стосуються частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. На момент придбання ним квартири ці відносини склалися так, що попередній власник квартири не претендував на вказану частину підвального приміщення і визнавав її правовий статус таким яким він є. Згаданий правовий статус має бути сталим і не може змінюватися щоразу після появи нового власника. Новий власник зв`язаний позицією старого власника, бачить, що придбаває, і якщо позиція старого власника його не влаштовує, він може відмовитися від придбання. Сказане, набирає ще більшу вагу, коли правові відносини і позиції залишаються незмінними упродовж десятиліть, як у цьому випадку.

До того ж, як видно з заяви позивача ОСОБА_1 від 05.03.2014 року (т.1, а.с.54) з нотаріально посвідченим його підписом, він дав згоду відповідачу ОСОБА_4 на реконструкцію першого та другого поверху та підвального приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 і зазначив при цьому, що матеріальних та інших претензій щодо вищевказаного будівництва він не має і в подальшому мати не буде.

Зазначена заява підтверджує, що позивач ОСОБА_1 принаймні станом на 05.03.2014 року знав і визнавав, що у відповідача ОСОБА_4 є у приватній власності підвальне приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і не мав щодо цього претензій. Через більше ніж шість років, 08.10.2020 року, у позовній заяві, яка зараз розглядається, позивач ОСОБА_1 фактично повністю заперечує право приватної власності ОСОБА_4 на вказане підвальне приміщення.

Згідно ст.256, 257, 261, 267 ЦК України:

«Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.»

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.»

Позовна давність за зверненням позивача безспірно спливла ще 05.03.2017 року (якщо рахувати з часу подання ОСОБА_1 заяви від 05.03.2014 року, про яку йшлося вище), тоді як до суду він звернувся 08.10.2020 року.

Цей факт сам по собі є підставою для відмови у позові, однак у цій справі слід наголосити на викладених вище доводах щодо сталості правових відносин. Не можна переглядати усталені десятками років правові відносини через появу нового власника, наприклад, який має іншу позицію ніж попередній. Право власності має бути дійсно непорушним, власник має право розраховувати, що його власність не буде відібрана через причину, яка виникла десятки років тому.

Тому, у цій ситуації не має значення для вирішення справи, наприклад, те, чи приходять комунікації позивача через спірну частину підвального приміщення. Якщо і так, то ця обставина не може стати підставою для відібрання у власника його майна через десятки років володіння ним. По-перше, ці ж десятки років ці комунікації не становили для позивача аж таку проблему, щоб порушувати в суді питання про позбавлення власника права власності. По-друге, проблему з комунікаціями можливо вирішити іншими цивільно-правовими засобами, зокрема за допомогою інституту сервітуту.

Слід також зважити на те, що частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. відчужувалась не лише за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2012, який оспорює позивач (т.1, а.с.8-9), вона відчужувалась також за договором від 03.09.1998 року (т.1, а.с.194-195), продавалась з прилюдних торгів.

Позивач не оспорює інші акти, за якими відчужувалась частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м., оспорює лише останній акт. Така вимога по суті нічого не змінює для позивача, веде лише до того, що ця частина повертається у власність ОСОБА_5 , яка тоді володітиме нею на підставі свідоцтва про придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів (т.1, а.с.198). За такої вимоги виходить так, що позивач набуває майно не для себе, а для ОСОБА_5 .

Слід зазначити також, що заявлена позивачем вимога скасувати договір купівлі-продажу в частині відчуження частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. не відповідає визначенню параграфу 2 глави 16 ЦК України, який встановлює правовим наслідком недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону недійсність правочину, а не його скасування.

Інші доводи позивача, зокрема ті, які стосуються прийняття в експлуатацію приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », самовільного будівництва щодо цього магазину, земельної ділянки, на якій він розміщений, виходять за межі заявленої ним підстави позову. А саме, вимоги позивача ґрунтуються на тій тезі, що спірна частина підвального приміщення не може належати одному з співвласників споруди, вона належить всім співвласникам. Спірна частина підвального приміщення зареєстрована в реєстрі як окремий юридичний об`єкт нерухомості з назвою: «частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 ». Спори щодо перебудови цієї частини та приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 94,5 кв.м., спори щодо земельної ділянки, на якій вони розташовані, спори щодо відповідності вказаної частини і приміщення технічним вимогам мають вирішуватись в інших справах, вони не можуть бути вирішені в рамках заявленої у цій справі підстави позову.

В позові слід відмовити.

Керуючись ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.256, 257, 261, 267, 321 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Ковельська міська рада Волинської області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, про часткове скасування договору купівлі-продажу нерухомого майна відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий:С. Л. ПАНАСЮК