Провадження № 2/127/1299/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2023 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Невмиваки Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , від іменні та в інтересах якого, діє представник адвокат Грабік М.С., звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,2 кв.м., в тому числі житловою 38,3 кв.м.

Позов мотивовано тим, що 26.09.1997 на підставі біржового контракту міни житловими приміщеннями № 515, який укладено у Вінницькій філії «Української Біржі Нерухомості», ОСОБА_1 обміняв належний йому на праві власності цілий житловий будинок площею 43,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Біржовий контракт зареєстровано у Вінницькій філії «Української Біржі Нерухомості», та згідно п. 7 наведеного Контракту не підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначає, що на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі. Під час оформлення договору міни сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питань оформлення договору не виникало. Договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах. Позивач отримав ключі від квартири АДРЕСА_1 , та проживає у цій квартирі з того часу по сьогоднішній день, що підтверджується довідкою ОСББ «Стельмаха 53». Умови договору сторонами повністю виконано, однак позивач не може зареєструвати за собою право власності на вказану квартиру, оскільки договір міни нотаріально не посвідчено. Відповідно до листа КП «ВМБТІ» № 1610 від 03.04.2023 реєстрація спірної квартири за позивачем не проводилася. Реєстрація проведена за іншою особою. У зв`язку із вищезазначеним та суперечністю правових норм, які визначали порядок реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі біржового контракту, позивач змушений звертатись до суду з позовом до відповідача, оскільки на теперішній час неможливо провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за біржовим контрактом.

Ухвалою суду від 26.04.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач та його представник адвокат Грабік М.С. не з`явились, в матеріалах справи міститься заява представника, в якій позовні вимоги представник підтримав та просив їх задовольнити. Розгляд справи просив проводити у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача адвоката Поляруша А.В., в якій зазначено, що відповідач проти задоволення позовної заяви не заперечує та просить розгляд справи проводити за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 26.09.1997 на підставі біржового контракту міни житловими приміщеннями № 515, який укладено у Вінницькій філії «Української Біржі Нерухомості», ОСОБА_1 обміняв належний йому на праві власності цілий житловий будинок площею 43,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 (а.с.4-5).

Відповідно до п.7 контракту контракт реєструється на біржі і подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Згідно відмітки на контракті та реєстраційній картці №515 від 26.09.1997 контракт зареєстрований уВінницькому філіалі «Української Біржі Нерухомості» (а.с.6).

З дати укладення біржового контракту (більше 25 років) позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 , та вважає себе її власником, зареєстрований за даною адресою: 15.10.1997, про що свідчить довідка ОСББ «Стельмаха 53» за № 1/53 від 03.04.2023 (а.с. 7).

Відповідно до листа КП «ВМБТІ» № 1610 від 03.04.2023 реєстрація права власності на вказану квартиру за позивачем не проводилася. Реєстрація проведена за іншою фізичною особою відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 8), що також підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи №70663 на квартиру АДРЕСА_1 (аркуші інвентаризаційної справи 18, 23).

З матеріалів інвентаризаційної справи №18063 на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , судом встановлено, що за ОСОБА_2 на підставі біржового контракту міни житловими приміщеннями АДРЕСА_3 , який укладено у Вінницькій філії «Української Біржі Нерухомості» від 26.09.1997 зареєстровано право власності на вищезазначене будинковолодіння, що підтверджується відміткою про реєстрацію від 25.11.1997 за №20137 проставленою на біржовому контракті міни житловими приміщеннями №515 від 26.09.1997 (аркуш інвентаризаційної справи 50).

Позивач позбавлений можливості в повній мірі реалізувати своє право власності на квартиру (зареєструвати право власності на квартиру) у зв`язку з тим, що такий правовстановлюючий документ як біржовий контракт, як підстава для такої реєстрації у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127 - відсутній.

Суд, оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно частин другою, четвертої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.05.1950, ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, набрала чинності для України 11.09.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду з позовом про визнання права.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

За приписами статті 317 ЦК України зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку статті 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18.

Оскільки спірні правовідносини виникли у 1997 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, дані цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963 року у відповідній редакції.

За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР у редакції 1996 року (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст. 241-242 ЦК УСРС у редакції 1996 року за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР у редакції 1996 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 47 ЦК УРСР у редакції 1996 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Право укладати договори міни і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), згідно частини другої якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому, така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Дані положення були чинними і на час спірних правовідносин.

Отже, чинне на момент укладання сторонами біржового контракту законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди відчуження нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Як зазначено з роз`ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Так, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року (у редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин), не передбачали таку підставу для державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, як договори міни, зареєстровані біржею.

В свою чергу, пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. №18/5 (в редакції станом на момент укладення біржового контракту) встановлено, що відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

При вирішенні питання про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, правомірним є застосування сторонами спірного правочину саме ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Суд при розгляді цієї справи встановив, що при вчиненні договору міни нерухомого майна, дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме міни житловими приміщеннями. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Оскільки, сторони повністю виконали умови договору міни житловими приміщеннями, позивач ОСОБА_1 обмінявши належний йому на праві власності цілий житловий будинок площею 43,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить, ОСОБА_2 , набув право власності на квартиру, фактично володіє даним майном, угода міни недійсною не визнавалась, суд вважає, що сторони договору домовилися про усі істотні умови договору міни та виконали їх. На даний час нотаріально посвідчити біржовий контракт міни житловими приміщеннями № 515 від 26.09.1997, який укладено у Вінницькій філії «Української Біржі Нерухомості», неможливо.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що для позивача єдиним способом захисту його права є визнання за ним у судовому порядку права власності на спірну квартиру.

Питання розподілу судових витрат суд не вирішує, оскільки в позовній заяві позивач просив залишити судові витрати за ним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 41, 55 Конституції України, статтями 4, 11, 15, 16, 19, 227, 316, 317, 328, 392 ЦК України, статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 352, 353, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,2 кв.м., втому числі житловою 38,3 кв.м.

Судові витрати залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники судового розгляду:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя: