Справа № 522/2204/20
Провадження№ 2/522/1359/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Кулябко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтований тим, що 03.11.2016 року ОСОБА_1 уклала зі Споживчим товариством «Бєлінський» договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28, відповідно до умов якого зобов`язалась внести у споживче товариство долю в сумі 2 834 664,00 грн. для подальшого отримання у власність новозбудованої квартири АДРЕСА_1 .Того ж для, ОСОБА_1 внесла всю суму, а саме 2 834 664,00 грн., за вищевказаним договором.

Таким чином, ОСОБА_1 стала власником майнових прав щодо подальшого отримання у власність новозбудованої квартири.

Проте оформити право власності на квартиру позивачка не встигла, оскільки 19.06.2017 року ОСОБА_3 було подано позов до ОСОБА_1 , у якому позивач просив:

-визнати факт сумісного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 в період з 30.08.2016 року по 30.11.2016 року;

-визнати договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року, укладений між Споживчим товариством «Бєлінський» та ОСОБА_1 , частково недійсним в частині Пайовика;

-перевести права і обов`язки Пайовика Споживчого товариства «Бєлінський» за договором асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 згідно договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2017 року по справі № 522/25049/16-ц позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі.

07.05.2018 року між АлмеезаХусеінМохамедСалемМохамед та БажіЖалель було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса: АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.

Оскільки вищезазначена квартира перейшла у власність третіх осіб не по волі ОСОБА_1 та, окрім того, без належних на те правових підстав, то позивачка була змушена звернутись до суду для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 21.02.2020 року провадження по справі було відкрито.

Ухвалою суду від 25.02.2020 року позовну заяву залишено без руху. Представник позивача усунув недоліки 06.05.2020 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків, у зв`язку з чим суд продовжує розгляд справи.

До суду 04.05.2020 року надійшло клопотання представника позивача про забезпечення позову, за яким просив накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса: АДРЕСА_3 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Ухвалою суду від 06.05.2020 року заяву представника про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса: АДРЕСА_3 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Ухвалою суду від 06.05.2020 року за клопотанням представника позивача були витребувані докази у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса: АДРЕСА_3 ) від 07.05.2018 року за реєстраційним №570, та всю наявну документацію на підставі якої посвідчено вказаний договір та зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимоги ухвали суду від 06.05.2020 року були виконані нотаріусом 15.06.2020 року.

Ухвалою суду від 01.07.2020 року було задоволено заяву представника позивача та вирішено звернутися із судовим дорученням до компетентного органу Об`єднаних Арабських Еміратів про вручення відповідачу ОСОБА_3 (паспорт № НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , а саме: копії позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Ніна Вадимівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння; додані до позову документи; та повідомлення про день судового засідання.

Дату підготовчого засідання було визначено 11.12.2020 року та резервну дату 24.02.2021 року.

До суду 24.02.2021 року надійшла заява представника позивача адвоката Возіяна А.А., згідно якої просив залишити без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 22.03.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині, пред`явленій до ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння - залишено без розгляду.

23.04.2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Возіян А.А. надав суду заяву про зменшення позовних вимог та позовну заяву в новій редакції, в якій просив: визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вищевказану квартиру.(а.с.133-135 т.1).

У підготовче засідання призначене на 26.04.2021 року сторони не з`явилися, представник позивачки надав суду клопотання про відкладення, розгляд справи відкладено на 24.05.2021 року.

24.05.2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Попов М.С. на електронну адресу суду надав відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив обґрунтованим тим, що згідно п. 1.2. Договору асоційованого членства в споживчому товаристві від 03.11.2016 року, СТ «Бєлінській» зобов`язується забезпечити будівництво та після здачі будинку в експлуатацію, передати ОСОБА_1 закріплену за нею квартиру, за умови виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним договором. За умовами цього договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року, позивачка отримала не саме право власності на нерухоме майно, а лише право на набуття права власності, яке мало реалізуватись після закінчення будівництва об`єкту і прийняття його в експлуатацію, шляхом видачі позивачу акту прийому-передачі новозбудованого житла. При цьому, позивачка в обґрунтування своєї позовної вимоги не надала жодних належних та допустимих доказів того, що вона є власником нерухомого майна, а сам по собі договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року жодним чином таке право власності не доводить, а тому представник ОСОБА_2 адвокат Попов М.С. зазначає, що вимог позивачки щодо визнання її власником квартири не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягає. Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння представник ОСОБА_2 адвокат Попов М.С. зазначає, що право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна,, як вбачається вище, позивачка не довела свого права власності на нерухоме майно.

Також 24.05.2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Попов М.С. на електронну адресу суду надав клопотання про зупинення провадження, в якому просив зупинити провадження по зазначеній справі до набрання законної сили рішенням суду по справі № 522/25049/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа СТ «Бєлінський», про визнання договору частково недійсним, переведення прав та обов`язків за договором, визнання права на майнові права на квартиру.

У підготовче засідання призначене на 24.05.2021 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 14.06.2021 року.

У підготовче засідання призначене на 14.06.2021 року ОСОБА_2 не з`явився, представник відповідача - адвокат Попов М.С. надав суду заяву, в якій просив задовольнити клопотання про зупинення провадження у справі. Справу просив розглядати за відсутністю сторони відповідача.

ОСОБА_1 у підготовче засідання не з`явилася, представник позивачки адвокат Возіян А.А. надав суду заяву, в якій просив заяву представника відповідача про зупинення провадження у справі залишити без задоволення, справу просив розглядати за відсутністю сторони позивача.

Також 14.06.2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Возіян А.А. на електронну адресу суду надав заперечення на клопотання про зупинення провадження, в якому просив у зазначеному клопотанні представника відповідача відмовити.

Ухвалою суду від 16.06.2021 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 522/25049/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа СТ «Бєлінський», про визнання договору частково недійсним, переведення прав та обов`язків за договором, визнання права на майнові права на квартиру.

02.07.2021 року представником позивачки адвокатом Возіян А.А. подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 16.06.2021 року про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2021 року матеріали оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2021 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння повернуто до Приморського районного суду м. Одеси для усунення недоліків.

05.08.2021 року Приморським районним судом м. Одеси отримано матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

01.09.2021 року Приморським районним судом м. Одеси надіслано на адресу Одеського апеляційного суду матеріали цивільної справи після усунення недоліків.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28.03.2022 року апеляційну скаргу адвоката Возіяна Андрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті позовних вимог.

14.04.2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Приморського районного суду м. Одеси.

03.06.2022 року представник ОСОБА_4 адвокат Якових Є.В. на електронну адресу суду надав заяву про залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_4 . Мотивуючи тим, що спір у справі стосується нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що є предметом розгляду у справі № 522/25049/16-ц, а відтак, рішення у справі може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 .

07.06.2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Возіян А.А. на електронну адресу суду надав заперечення на клопотання про вступ у справі третьої особи, у яких просив відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Попов М.С. В обґрунтування заперечень вказав, що заявник, подаючи клопотання про залучення третьої особи не зазначає статусу третьої особи, не вказує, які саме права та обов`язки впливає майбутнє рішення суду. Вважає, що рішення у справі жодним чином не впливає на права та обов`язки ОСОБА_4 , оскільки в разі можливого задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , останній матиме право звернутися із відповідним позовом до ОСОБА_4 .

В підготовчому засіданні 07.06.2022 року представник ОСОБА_4 адвокат Якових Є.В. підтримав подане клопотання про залучення третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , просив його задовольнити, оскільки права останнього зачіпаються розглядом справи та впливають на його права і обов`язки. Повідомив, що в провадженні суду перебуває інша судова справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 .

В підготовчому засіданні 07.06.2022 року представник позивачки адвокат Возіян А.А. заперечував проти задоволення клопотання про залучення третьої особи, про що виклав письмових запереченнях.

Представник відповідача адвокат Попов М.С. підтримав подане клопотання про залучення третьої особи, просив його задовольнити, оскільки майбутнє рішення у справі може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 .

Протокольною ухвалою суду від 07.06.2022 року задоволено клопотання представника ОСОБА_4 адвоката Якових Є.В. та залучено до участі у справі в якості третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 .

За клопотанням представника позивачки адвоката Возіяна А.А. та з врахуванням залучення третьої особи підготовче засідання відкладено на 15.08.2022 року.

09.08.2022 року представником позивачки адвокатом Возіян А.А. подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

11.08.2022 року представник ОСОБА_4 адвокат Якових Є.В. на електронну адресу суду надав заяву про відкладення розгляду справи, яке у присутності представника позивача і відповідача суд залишив без задоволення та ухвалив проводити підготовче засідання за його відсутністю.

Ухвалою суду від 15.08.2022 року підготовче провадження про справі закрито та справу призначено до судового розгляду з призначення судового засідання на 11.10.2022 року.

У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Одесі та Одеській області судове засідання призначене на 11.10.2022 року відкладено на 16.11.2022 року.

У судове засідання призначене на 16.11.2022 року з`явився представник відповідача. Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 24.01.2023 року.

У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси розгляд справи призначений на 24.01.2023 року відкладено на 09.03.2023 року.

У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Одесі та Одеській області судове засідання призначене на 09.03.2023 року відкладено на 19.04.2023 року.

У судове засідання призначене на 19.04.2023 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Представник третьої особи про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, що 03.11.2016 року між позивачкою та Споживчим товариством «Бєлінський» укладено договір асоційованого членства для подальшого отримання у власність квартири АДРЕСА_5 , позивачка внесла повністю сумму-105 000 доларів США та стала власником майнових прав. Проте з`ясувалось, що був інший судовий спір (№ 522/25049/16-ц) та згодом право власності на квартиру перейшло до третьої особи- ОСОБА_3 , який 17.01.2018 року зареєстрував за собою право власності на квартиру (після апеляції по справі № 522/25049/16-ц). Пізніше третя особа продала зазначену квартиру відповідачу- ОСОБА_2 , коли справа ще розглядалася у ВС та було зупинено виконання 1 та 2 рішень. Надалі рішення суду ВС скасував та направлено справу на новий розгляд та розгляд на момент даного судового засідання досі триває. Проте рішення, на підставі якого третя особа набула право власності, скасовано і договір купівлі-продажу від 07.05.2018 року (на той момент було зупинено рішення суду) укладений у порушення законодавства, що є підставою для визнання права власності на квартиру і витребування майна з незаконного чужого володіння.

Представник відповідача у свою чергу не визнав позов та зазначив, що справа досі перебуває у проваджені судді Єрошової Л.С., але право власності на квартиру було зареєстровано у період дії Постанови апеляційного суду і підстави зазначені у позові не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог позивачки. Також відмітив, що не має доказів того, що позивачка є власником квартири.

На пояснення представник відповідача представник позивача зазначив, що повинен бути новий договір і Акт прийому-передачі майна тоді можлива державна реєстрація, але не на підставі судового рішення.

Оголошена перерва з метою виклику третьої особи або представника третьої особи на 25.05.2023 року.

У судове засідання призначене на 25.05.2023 року з`явилися представник позивача ОСОБА_5 , представник відповідача- ОСОБА_6 , представник третьої особи - Якових Е.А.

Представник третьої особи заперечив проти задоволення позову, оскільки вважає обраний невірний спосіб захисту, це взаємовиключні вимоги. Позивачка ніколи не була власником цього майна. Спочатку позивачем було обрано вірний спосіб захисту, ОСОБА_1 жодним чином до цього майна не відноситься, це були кошти ОСОБА_3 та позивачка не з`являлася до слідчого. Після повернення справи з Верховного Суду вона досі не розглянута. Третя особа є громадянином іншої держави. Невірно змінено позов, але є презумпція правомірності позову, саме це є підставою для відмови у задоволені позову.

На питання представника позивача представник третьої особи зазначив, що підставою набуття права власності третьою особою був саме інвестиційний договір, а не рішення суду.

Представник позивача надав додаткові пояснення, зазначив що не згоден з позицією з приводу обрання способу захисту. Оспорювана квартира це новостворена річ, було рішення суду (суддя Кічмаренко С.М.) згідно якого було лише змінено певні частини пайової угоди-замість позивачки була зазначена третя особа як пайовик та на третю особу було проведено державну реєстрацію права власності на дану квартиру. Першочерговим документом для державної реєстрації права власності є інвестиційний договір та він надав суду витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо рішення судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 08.05.2023 року по справі № 522/25049/16-ц, згідно якого у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовленому в повному обсязі та на підставі цього представник позивача зазначив, що позивачка має право на оспорювану квартиру, бо цей договір є дійсним та просить дані обставини врахувати і задовольнити позов.

Представник третьої особи зазначив, що наявна довідка згідно якої була внесена доля у повному обсязі станом на 19.01.2018 року, акт прийому-передачі та він набув право власності на дану квартиру не на підставі судового рішення.

На питання представника позивача представник третьої особи зазначив, що він став власником га підставі документів, виданих в 2018 році, а потім він дану квартиру продав та довідка була видана не на підставі рішення суду, а на підставі договору.

Представник позивача зазначив, що учасники справим не спростовують той факт, що цей договір підписаний саме позивачкою- ОСОБА_1 , а не третьою особою- ОСОБА_3 . Переведення прав відбулося на підставі рішення суду, державна реєстрація права власності-це лише акт підтвердження цього права.

Представник третьої особи зазначив, що укладена додаткова угода 19.01.2017 року з ним та зі споживчим товариством до первинного договору і вона не оспорено й також стала підставою для державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

На питання судді представник третьої особи відповів, що право власності було за третьою особою зареєстровано державним реєстратором на підставі документів, а саме акту прийому-передачі від 19.01.2018, договору від 03.11.2016 року, додаткової угоди від 19.01.2018 року та рішення суду від 08.08.2017 року, але не може відповісти яким саме чином в додатковій угоді наявна третя особа.

Представник позивача підмітив, що це і підтверджує їх позицію про втручання у відносини між позивачкою та забудовником, тобто змінено сторону незаконно, бо не має судового рішення, яке створило права ОСОБА_3 . Вважає, що наявність додаткової угоди не має ніякої юридичної сили з урахуванням скасування судового рішення від 08.08.2017 року .

Представник третьої особи вважає, що невірно обраний спосіб захисту. ОСОБА_3 має бути відповідачем. Чому вони не пред`явили позов про визнання недійсним додаткової угоди і визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Представник позивача вважає, що спосіб захисту до теперішнього відповідача є правильним, юридична особа СТ «Бєлінський» вже не існує і в інший спосіб неможливо захистити свої права. Третя особа та відповідач втрутились в відносини позивачки та юридичної особи.

Представник третьої особи стверджує, що відповідно до практики Верховного Суду право на витребування майна з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, а ОСОБА_1 ніколи не була власником квартири, а була лише власником майнових прав. Це суперечить уставленим правовим позиціям.

Представник позивача зазначає, в даному випадку мова йде про новозбудовану річ, а державна реєстрація є лише підставою для права власності на цю річ. Всі зобов`язання були виконані позивачкою та будинок введено в експлуатацію.

Оголошено перерву на 06.06.2023 року.

В судове засідання призначене на 06.06.2023 року з`явився представник відповідача- ОСОБА_6 ; від представника третьої особи - Якових Е.А. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Представник позивача ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні під час судових дебатів представник відповідача зазначив, що позиція позивачки не підтвердилась, за умовами договору вона повинна була отримати акт прийому-передачі, але у позивачки він не наявний, неправомірне посилання на судове рішення, так як воно ще не набрало законної сили. Позивачка набула лише право на набуття права власності, а не само право власності, тобто відсутні підстави для визнання права власності за нею, а витребування квартири є лише похідною вимогою. Позовна вимога щодо витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягає задоволенню через те, що відповідач наразі є добросовісним власником оспорюваного майна та через не залучення третьої особи ОСОБА_3 у якості співвідповідача по даній справі, у задоволені позову просить відмовити.

Жодних, не розглянутих клопотань, від сторін суду не заявлено.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 19.06.2023 року.

Суд, дослідивши матеріалі справи, враховуючи пояснення представників сторін, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 03.11.2016 року ОСОБА_1 уклала зі Споживчим товариством «Бєлінський» договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28, відповідно до умов якого зобов`язалась внести у споживче товариство долю в сумі 2 834 664,00 грн. до 03.11.2016 року для подальшого отримання у власність новозбудованої квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 10-16).

Згідно п. 4.2.4. Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28, після здачі будинку в експлуатацію, СТ «Бєлінській» зобов`язується повідомити Пайовика про готовність передати квартиру у власність Пайовика та про необхідність підписати Акт прийому-передачі квартири.

Згідно п. 4.2.5. Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28, СТ «Бєлінській» зобов`язується на протязі 7 календарних днів з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі квартири надати Пайовику Довідку про повну виплату паю, яка є підставою для оформлення Пайовиком права власності на належну йому квартиру.

Згідно довідки СТ «Бєлінський» (вих. № 47-Н) від 02.06.2017 року ОСОБА_1 є пайовиком СТ «Бєлінський» на підставі Договору Асоційованого членства у споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року та на підставі даного Договору нею була внесена доля у повному обсязі станом на 02.06.2017 року (а.с. 18), про що також надано квитанції та платіжне доручення від 03.11.2016 року(а.с.17).

22.12.2016 року до Приморського районного суду м. Одеси представник Алмееза Х.М. звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , яка в подальшому була уточнена, в якому просив: визнати факт сумісного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 в період з 30.08.2016 року по 30.11.2016 року; визнати договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року, укладений між Споживчим товариством «Бєлінський» та ОСОБА_1 , частково недійсним в частині Пайовика; перевести права і обов`язки Пайовика Споживчого товариства «Бєлінський» за договором асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 згідно договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд зазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 17.01.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2017 року по справі № 522/25049/16-ц залишено без змін.

ОСОБА_1 звернулась до Касаційного цивільного суду з касаційною скаргою та клопотанням про зупинення виконання заочного рішення Приморського районного суду від 08.08.2017 року та постанови Апеляційного суду Одеської області від 17.01.2018 року.

Ухвалою Касаційного цивільного суду від 20 квітня 2018 року зупинено дію заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/25049/16-ц від 08 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року по справі № 522/25049/16-ц до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до витребуваних ухвалою суду від 06.05.2020 року матеріалів судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 111697106 від 25.01.2018 року ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на підставі : акту прийому-передачі, серії та номер: б/н, виданого 19.01.2018 року, видавник: СТ «Бєлінський»; договору асоційованого членства, серія та номер: 1/28, виданий 03.11.2016 року, видавник: СТ «Бєлінський»; додаткової угоди, серія та номер: б/н, виданої 19.01.2018, видавник: СТ «Бєлінський»; рішення суду, заочне, серія та номер: 522/25049/16-ц, виданого 08.08.2017, видавник: Приморський районний суд м. Одеса державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Одеська область Антоненко О.С. 19.01.2018 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 84). Вказана квартира складається з 2-х житлових кімнат заг. пл. 69,2 кв.м., в т.ч. житл. пл. 34,9 кв.м. зазначене також підтверджується і Інформацією з ДРРПнаНМ від 07.05.2018 року(а.с.87 т.1).

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач зареєстрував за собою право власності на підставі судового рішення, що набуло законної сили 18.01.2018 року про визнання недійсним в частині пайовика договору асоційованого членства від 03.11.2016 року та переведення прав і обов`язків с ОСОБА_1 на ОСОБА_3 .

Також встановлено, що 07.05.2018 року згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 (гр. ОАЄ) продавець, та ОСОБА_2 (гр. України)-покупець, продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) квартиру від АДРЕСА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною та зареєстрований в реєстрі за № 570. (а.с. 81-82). Продаж здійснено за 367 361 грн.

При цьому в договорі вказано, що продавець свідчить про відсутність прав третіх осіб на квартиру, в спорі та під забороною не перебуває. Також продавець довів до відома покупця, що на цей час у зареєстрованому шлюбі не перебуває і ні з ким не перебуває однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зазначена квартира є особистою приватною власністю продавця і осіб, які б могли поставити питання про визнання права власності за ними на цю квартиру, у тому числі відповідно до ст..65,67 та 97 Сімейного кодексу України, немає.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 208013002 від 01.05.2020 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 570, виданого 07.02.2018 року, видавник Борисова Н.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу 07.05.2018 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_6 на власника ОСОБА_2 . (а.с. 58).

Таким чином станом на день посвідчення 07.05.2018 року нотаріусом договору купівлі-продажу спірної квартири існували накладені 20.04.2018 року ВС обмеження у вигляді зупинення дії заочного рішення суду та апеляційної інстанції.

27.02.2019 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року скасовано, справу № 522/25049/16-ц передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 28.05.2019 року справа надійшла в провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С.

В період розгляду справи встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.05.2023 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 (справа № 522/25049/16-ц ) відмовлено у повному обсязі.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Судом вбачається, що позивачка вказує на порушення її прав , які ґрунтуються тим, що 03.11.2016 року між позивачкою та Споживчим товариством «Бєлінський» укладено договір асоційованого членства для подальшого отримання у власність квартири АДРЕСА_5 , та вона внесла повністю сумму-105 000 доларів США за вказану квартиру.

Позивачка заявляє, що її права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за третьою особою та в подальшому і відповідачем у зв`язку з договором купівлі-продажу квартири.

Судом також встановлено, що вказаний будинок є зданий в експлуатацію та позивачка не набула право власності на цю квартиру у встановленому законом порядку.

Таким чином позивачка стала власником майнових прав на об`єкт інвестування, що також визнається учасниками справи.

Державна реєстрація споживчого товариства «Бєлінський» припинено 21.05.2018р (а.с.87), що ставить під сумнів можливість позивачки отримати передбачений законодавством Акт прийому-передачі квартири з метою подальшої державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

Оскільки судом встановлено, що рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08.08.2017р. , яке слугувало однією з підстав набуття права власності за ОСОБА_3 , скасовано Верховним Судом, суд приходить до висновку щодо незаконного набуття ним права власності на спірну квартиру.

Крім того суд вбачає, що ОСОБА_3 продав спірну квартиру відповідачу, після подачі ОСОБА_1 касаційної скарги до Верховного Суду та зупинення дії заочного рішення суду та апеляційної інстанції.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Суд погоджується з думкою представника позивача що таким чином третя особа, діяв очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно позивачки, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси позивачки і направлений на позбавлення позивачки прав на спірну квартиру. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими права визнаються будь-які права пов`язані з майном, відмінні від права власності, в тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).

Майнове право можна визначити як «право очікування», воно є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому (позиція Верховного Суду України у справі №6-265цс16 від 30.03.2016).

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Таким чином позивачка є власником майнових прав на об`єкт інвестування (спірна квартира), що також визнається учасниками справи.

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Статтею 387 ЦК України закріплено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК (нині ст.12 ЦПК) України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі № 635/9574/18 зазначено, що способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2020 року у справі № 200/9208/16-ц (провадження № 61-27481св18).

За умовами Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року, Позивач отримала не саме право власності на нерухоме майно, а лише право на набуття права власності, яке мало реалізуватись після закінчення будівництва об`єкту і прийняття його в експлуатацію, шляхом видачу позивачу Акту прийому-передачі новозбудованого житла.

З матеріалів справи вбачається, що будинок введений в експлуатацію, що не заперечується сторонами, проте позивач ОСОБА_1 не отримала Акт прийму-передачі від СТ «Бєлінській» як до забудовника за договором для отримання необхідних їй документів з метою реєстрації своїх прав власності на спірну квартиру.

Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем відсутні договірні відносини.

віндикаційний і негаторний позови - це класичні види речових позовів, які пред`являються, якщо між сторонами спору існують абсолютні (речові) відносини, тобто між позивачем і відповідачем немає будь-якого договору або недоговірного зобов`язання.

«Віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними і не можуть бути заявлені в одному позові. Визначальним критерієм їх розмежування є наявність або відсутність в особи володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

У п. 114 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном це введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Позивачка в обґрунтування своєї позовної вимоги не надала жодних належних та допустимих доказів того, що вона є власником нерухомого майна, а сам по собі Договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року жодним чином таке право власності не доводить.

Таким чином, Позивачка не довела наявність свого права власності на нерухоме майно.

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Щодо визначенні належного способу захисту. У постанові ВП ВС від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зазначено: якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Отже, за правилом ст. 388 ЦК України суд не вправі витребувати спірне майно від останнього набувача ОСОБА_2 на користь позивачки, оскільки у такий спосіб в судовому порядку захищається порушене право власника майна, яким не є позивачка .

Враховуючи викладене суд не вбачає підстав для задоволення вимог про витребування майна у відповідача на користь позивачки.

Щодо позовних вимог про визнання права власності.

У постанові Великою Палатою Верховного Суду від 18.12.2019 року по справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що судом першої інстанції зроблені вірні висновки щодо безпідставності вимог позивача про визнання права власності з таких підстав:

«Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Отже, порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами.

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірні квартири у встановленому законом та договором порядку не набуте, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання її власником квартир не ґрунтуються на законі.

Крім того, має місце пред`явлення позовів про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно.»

Оскільки набуття права власності на новостворене майно регулюється окремими нормами , на які позивачка не посилалась , то вказані нею підстави позову для набуття права власності, задоволені бути не можуть.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 161/12411/17 зазначено, що стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному у статті 392 цього Кодексу.

Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах».

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки :

-відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном;

-власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України);

-згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні;

-відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом;

-згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності;

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

-така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав;

-позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи;

-однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98);

-водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами;

-велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Позивач у цій справі прагне здійснення державної реєстрації права власності на своє майно, як новостворене, яке вона вважає об`єктом нерухомості. Саме в цьому полягає його інтерес, за захистом якого вона звернулася до суду.

Суд погоджується з тим, що сама по собі державна реєстрація не породжує правових наслідків.

За умовами Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/28 від 03.11.2016 року, Позивач отримала не саме право власності на нерухоме майно, а лише право на набуття права власності, яке мало реалізуватись після закінчення будівництва об`єкту і прийняття його в експлуатацію, шляхом видачу позивачу Акту прийому-передачі новозбудованого житла.

Беручи до уваги, що моментом виникнення права власності на нерухоме майно є момент його державної реєстрації, Позивач не набула у встановленому законом та договором порядку прав саме на квартиру як на об`єкт нерухомого майна. Отже, вимоги Позивача щодо визнання її власником квартири не ґрунтуються на законі, та задоволенню не підлягають.

Отже за позовом про визнання права власності на квартиру, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є ОСОБА_3 ,

Водночас Суд доходить висновку, що належним способом захисту прав та інтересів позивачки у цій справі відповідає позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.05.2018р. і про визнання права власності на квартиру з інших підстав- неможливості надати державному реєстратору відповідний пакет документів за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», враховуючи що СТ «Бєлінський» (забудовник) не існує, тобто державна реєстрація припинена, оскільки судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда, є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване.

Статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд вважає що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 15-16, 317, 319, 321, 328, 388, 391, 392 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 19, 43, 44, 76-82, 84, 89, 210, 211, 223, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 19.06.2023 року.

Суддя: Домусчі Л.В.