Номер провадження: 22-ц/813/6000/23
Справа № 522/6352/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

учасники справи:

позивач Одеський Національний медичний університет,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2020 року,

за позовною заявою Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року Одеський Національний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач 01.07.2008 року вступив до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та уклав угоду № 80 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.

У червні 2014 року відповідач, закінчив Одеський Національний медичний університет та отримав розподіл для проходження інтернатури до ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» у якості лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги.

Наказом Одеського Національного медичного університету від 24.12.2014 року № 608-о ОСОБА_1 , лікарю-інтерну надано академічну відпустку за сімейними обставинами строком з 01.01.2015 року на один рік.

У липні 2018 року під час проведення ревізії списків випускників, що не прибули до місця розподілу за державним замовленням за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року виявлено неприбуття відповідача до роботи у 2014 році.

Позивач зазначає, що виконав власні зобов`язання та надав відповідачу освітні послуги у повному обсязі, однак відповідач не виконав зобов`язання в частині відпрацювання або відшкодування витрат за навчання.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеського Національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України суму витрат на навчання за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 62193 грн та суму виплаченої стипендії за період з 2009 року по 2014 рік у розмірі 39609,17 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Іллічівський міський суд Одеської області заочним рішенням від 12 березня 2020 року позовні вимоги Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 суму витрат на навчання за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 62193 гривень на користь Одеського Національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України. Стягнув з ОСОБА_1 суму виплаченої стипендії за період з 2009 року по 2014 рік у розмірі 39609,17 гривень на користь Одеського Національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Іллічівський міський суд Одеської області ухвалою від 04.04.2023 року заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що не повідомлений належним чином про розгляд справи. Також вважає, що позивачем не надано належних доказів неприбуття до роботи у 2014 році та доказів на підтвердження розміру заборгованості та розміру виплаченої стипендії. Крім того, Актом Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23.07.2018 року не встановлено вартості навчання саме відповідача.

Також відповідач зазначив, що 23.05.2017 року направив на офіційну електронну адресу факультету післядипломної підготовки Одеського Національного медичного університету лист-заяву про розірвання угоди відповідно до п. 4 Порядку, у зв`язку з тим що останній є батьком який має дитину у віці до трьох років, однак з невідомих для відповідача причин угода не розірвана.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.05.2023 року Одеському Національному медичному університету роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги надіслана на електронну адресу позивача та отримана останнім 08.05.2023 року, що підтверджується довідками.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2020 року без змін, вважає, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи. Позивач зазначає, що згідно п. 2.2.6 Угоди відповідач після закінчення строку академічної відпустки мав прибути за місцем розподілу для проходження інтернатури. Жодної належної інформації від відповідача щодо прибуття за місцем розподілу для проходження інтернатури не надходило, також відповідач не повідомляв про виїзд за межі території України. Докази, надані на підтвердження виплачених коштів, вважає належними. Посилання відповідача на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10.12.2020 року у справі № 910/14900/19 вважає необґрунтованими, і зазначає, що відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку в Одеському Національному медичному університеті здійснюється бухгалтерський облік.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав 22.05.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення витрат на навчання в сумі 101802,17 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 * 100 = 210200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що неприбуття молодого фахівця за направленням або відмова без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що між Одеським державним медичним університетом та ОСОБА_1 укладена угода № 80 від 01.07.2008 року, відповідно до умов якої Університет приймає на себе обов`язки стосовно забезпечення підготовки студента в Одеському державному медичному університеті зі спеціальності «лікувальна справа», з метою отримання їм вищої освіти у відповідності з діючими навчальними планами і загальними вимогами, що висуваються щодо підготовки лікарських кадрів за рахунок державного бюджету. Вся сплата за цією угодою проводиться Міністерством охорони здоров`я України за рахунок бюджетних коштів відповідно до діючих нормативних актів.

Відповідно диплома спеціаліста від 30.06.2014 року ОСОБА_1 закінчив у 2014 Одеський Національний медичний університет отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікар.

Згідно списку працевлаштування випуску 2014 року, ОСОБА_1 отримав розподіл для проходження інтернатури до ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» у якості лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги.

Відповідно направлення на роботу № 149 від 03.03.2014 року ОСОБА_1 направляється в розпорядження ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» у якості лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги, дата прибуття 01.08.2014 року.

Наказом Одеського державного медичного університету № 608-о від 24.12.2014 року «Про надання академічної відпустки лікарю-інтерну» надано ОСОБА_1 лікарю-інтерну академічну відпустку з 01.01.2015 року за сімейними обставинами строком на 1 рік.

В акті ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року Державної аудиторської служби України від 23.07.2018 року № 04-21/12 зазначено, що під час ревізії шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчались за державним замовленням до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів, а саме зокрема звільнені за невиконання навчального плану, за власним бажанням, перебування за кордоном ОСОБА_1 .

Витрати на навчання за державним замовленням (без урахування стипендіального фонду) ОСОБА_1 , лікувальна справа (01.09.2008 року - 30.06.2014 року) складають 62193 грн.

Згідно розрахункової відомості за період з 01.09.2008 року по 30.06.2014 року ОСОБА_1 виплачена стипендія у розмірі 39609,17 грн.

Частиною першою статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що суд може ухвалити заочне рішення при розгляді справи за умови, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і повторно не з`явився в судове засідання.

Повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ч. 8 ст. 128 ЦПК України).

Ухвалюючи заочне рішення від 12.03.2020 року, суд першої інстанції зазначив, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Як вбачається з матеріалів справи, Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 25.06.2019 року передав вказану справу на розгляд до Іллічівського міського суду Одеської області.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30.07.2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 27.08.2019 року на 10.30 годину.

Відповідач повідомлявся, шляхом направлення судової повістки на адресу: АДРЕСА_1 , конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся не врученим із зазначенням причини «за закінченням строку зберігання».

27.08.2019 року судове засідання відкладене на 31.10.2019 року на 11.30 годину у зв`язку з неявкою сторін.

Відповідач повідомлявся, шляхом направлення судової повістки на адресу: АДРЕСА_1 , конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся не врученим з зазначенням причини «за закінченням строку зберігання».

У серпні з Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області до суду надійшла відповідь з якої вбачається, що місце реєстрації ОСОБА_1 з 08.09.2015 року АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення судом відповідача про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 12.03.2020 року на 10.00 годину.

Зазначені обставини свідчать про те, що у відповідності до положень Глави 7 Розділу І ЦПК України, в редакції на час розгляду справи, ОСОБА_1 належним чином не був повідомленим про розгляд справи.

Тому доводи відповідача щодо порушення судом порядку ухвалення заочного рішення через неповідомлення належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в ході якого прийнято оскаржуване заочне рішення, заслуговують на увагу.

Згідно пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання)розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо порядку постановлення заочного рішення, зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п. 2.2.3. Угоди № 80, студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за направленням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років повинен відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку.

Згідно п. 2.2.5. Угоди № 80 студент, що вступав до Університету за цільовим направленням МОЗ, незалежно від умов, після закінчення університету зобов`язується відпрацювати за місцем призначення згідно з направленням не менше трьох років в сільській місцевості.

Пунктом 2.2.6. Угоди № 80 студент який тимчасово не може продовжувати навчання з поважних причин, підтверджених документально (зокрема догляд за дитиною до 3-х років) оформлює в Університеті академічну відпустку або повторне навчання на відповідному курсі. Такий студент після закінчення терміну на який припинилось навчання зобов`язаний приступити до навчання. В разі коли студент не приступив до занять в передбачений наказом ректора термін він відраховується з Університету як такий, що припинив навчання за власним бажанням без поважних причин.

В пункті 5.1. Угоди № 80 зазначено, що за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянську відповідальність у відповідності з діючим законодавством.

ОСОБА_1 , закінчивши навчання за кошти державного бюджету України в Одеському державному медичному університеті, повинен був відпрацювати трирічний термін відповідно до направлення за державним замовленням. Однак, після закінчення строку академічної відпусти - 01.01.2016 року до місця працевлаштування за направленням не прибув. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що з 18.06.2016 року він проживає в США.

Отже, відповідачем не дотримано вимоги угоди № 80, укладеної 01.07.2008 року між ним та Одеським державним медичним університетом, у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту», пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 80) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 993 від 22.08.1996 року, на час виникнення правовідносин, разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, із служби в Національній поліції у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, набуттям громадянства або підданства іншої держави, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 випускник повинен прибути до місця призначення у термін,

визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням

комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від

обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) викладено правовий висновок, що «отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг».

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду від 01.07.2008 року № 80, погодився на працевлаштування навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо недоведеності вартості навчання, та виплаченої стипендії, з огляду на таке.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем відомостей про вартість навчання відповідача та розрахунку виплаченої стипендії. Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідач свого розрахунку не надав.

Посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.12.2020 року у справі № 910/1490/19, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки предмет цієї справи не є тотожним правовідносинам, що виникли під час розгляду зазначеної справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про розірвання угоди відповідачем, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями укладеної між сторонами угоди № 80 не передбачено можливості її одностороннього розірвання.

Згідно п. 9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього Положення, випускник має право з таких причин:- встановлення інвалідності I або II групи, внаслідок чого випускник не може стати до роботи за місцем призначення;- встановлення інвалідності I або II групи у дружини (чоловіка) випускника, у одного з батьків (або осіб, які замінюють батьків) випускника;- якщо випускник - вагітна жінка, мати або батько, які мають дитину у віці до трьох років або дитину, яка згідно з медичним висновком потребує догляду (до досягнення нею шестирічного віку); одинока мати або батько, які мають дитину до чотирнадцяти років або дитину-інваліда;- у разі проходження чоловіком (дружиною) військової служби (крім строкової), в тому числі за контрактом, на посадах рядового, сержантського й старшинського складу, прапорщиків, мічманів та офіцерів у Збройних Силах, Національній гвардії, Прикордонних військах, Службі безпеки, а також інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, та служби в органах внутрішніх справ поза місцем розташування замовника;- у разі вступу випускників вищих закладів освіти I - II рівнів акредитації до вищих закладів освіти III - IV рівнів акредитації.

У цих випадках за рішенням комісії з працевлаштування випускників видається довідка про надання можливості самостійного працевлаштування (додаток 4).

Відповідачем не надано доказів розірвання, визнання недійсною повністю або окремих положень укладеної між сторонами угоди № 80 у визначеному законом порядку. Апеляційна скарга також не містить відомостей про звернення ОСОБА_1 , до суду з відповідним позовом. З огляду на викладене, доводи скаржника щодо реалізації права на розірвання угоди № 80 не беруться апеляційним судом до уваги.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2020 року слід скасувати відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання та виплаченої стипендії задовольнити.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно платіжних доручень № 2554 від 18.07.2018 року та № 1314 від 25.06.2019 року позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в загальному розмірі 1921 грн.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь Одеського Національного медичного університету підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасування з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права і позовні вимоги підлягають задоволеною, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 3 ст. 376, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Одеського Національного медичного університету (ЄДРПОУ 02010801) витрати на навчання за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 62193 грн, виплачену стипендію за період з 2009 року по 2014 року у розмірі 39609,17 грн

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Одеського Національного медичного університету () судовий збір в розмірі 1921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

О.Ю. Карташов