Житомирський апеляційний суд
Категорія Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/14567/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Луговський Юрій В`ячеславович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія» про визнання незаконним звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Луговського Юрія В`ячеславовича, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 15 вересня 2015 року працювала на посаді регіонального менеджера у ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія». На підставі наказу від 28 лютого 2020 року її переведено на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

Вказує, що 20 липня 2020 року подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка була схвалена адміністрацією відповідача, що підтверджується відповідною резолюцією керівника товариства. В останній робочий день, а саме 3 серпня 2020 року, вона звернулася до відповідача з вимогою здійснити розрахунок, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення. Однак, у відділі персоналу їй повідомили про можливість отримання документів щодо звільнення наступного дня. В подальшому відповідач не виконав вимоги законодавства й не видав наказ про її звільнення на підставі статті 38 КЗпП України, не виплатив належні при звільненні кошти, не видав трудову книжку та копію наказу про її звільнення.

У подальшому їй стало відомо про те, що її звільнено за прогул без поважних причин. 17 вересня 2020 року до її трудової книжки внесено запис про припинення трудового договору на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України із 17 вересня 2020 року. Проте, відповідно до наказу №157 К/тр від 17 вересня 2020 року її звільнено за прогул з 6 серпня 2020 року. Трудова книжка була направлена їй засобами поштового зв`язку 9 листопада 2020 року.

Позивачка вказує, що, попередивши роботодавця за два тижні про припинення трудових правовідносин на підставі статті 38 КЗпП України, вона не мала наміру надалі працювати у відповідача. Заперечень адміністрації товариства щодо розірвання трудового договору з наведеної підстави не було, проте, як у подальшому стало відомо, відповідачем були складені акти про її відсутність на робочому місці.

Вважає, що такі дії відповідача порушують її права та не узгоджуються з вимогами законодавства.

Враховуючи вищезазначене, просила визнати незаконним її звільнення з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 6 серпня 2020 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України згідно із наказом №157К/Тр від 17 вересня 2020 року та зобов`язати відповідача змінити дату звільнення із «17 вересня 2020 року» на «3 серпня 2020 року», а також змінити формулювання причин звільнення з « пункту 4 статті 40 КЗпП України» на « частину першу статті 38 КЗпП України».

Окрім того, просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 3 серпня 2020 року по 9 листопада 2020 року у сумі 13525 грн. 56 коп.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 січня 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивачка відкликала раніше подану нею заяву про звільнення за власним бажанням. Наявна в матеріалах справи доповідна записка менеджера з адміністративної діяльності та кадрового забезпечення ОСОБА_2 не є належним доказом на підтвердження даної обставини.

Звіт по приходу на роботу та і відходу з робочого місця співробітників товариства, а також табель обліку робочого часу є сумнівними та не можуть бути взяті до уваги, оскільки їх оформлення залежить безпосередньо від волевиявлення посадових осіб відповідача, які є зацікавленими особами.

Стверджує, що позивачка після 3 серпня 2020 року з`являлася на територію товариства, перебувала у приміщенні офісу ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія», оскільки їй необхідно було вирішити питання щодо здачі матеріальних цінностей, які за нею рахувалися, а також вирішити інші організаційні питання, пов`язані із припиненням трудових правовідносин. Проте, вона не виконувала свої посадові обов`язки, не відкликала заяву про звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та не бажала продовжувати роботу у товаристві. Відсутність оригіналу вказаної заяви у відповідача жодним чином не може свідчити про її відкликання.

Вважає, що відповідач свідомо протягом тривалого часу не реєстрував подану позивачкою заяву, хоча інші документи, які надходили до товариства протягом періоду з 20 липня по 29 липня 2020 року, були належним чином зареєстровані.

Звертає увагу на ту обставину, що після того, як ОСОБА_1 подала заяву на звільнення, 21 липня 2020 року на її місце було запрошено нового працівника ОСОБА_3 , яку позивачці необхідно було ознайомити з особливостям роботи начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу задоволено, скасовано рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2021 року та ухвалено нове судове рішення,- про задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 5 квітня 2023 року скасовано постанову Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу. При цьому, ОСОБА_1 пояснила, що після закінчення двотижневого терміну з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням, перебувала на території ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія», оскільки мала намір отримати розрахункові кошти та трудову книжку. Окрім того, ознайомлювала з посадовими обов`язками та особливостями роботи нового працівника ОСОБА_3 , яка була прийнята на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення. При цьому, позивачка вказала, що для того, щоб пройти на територію товариства, користувалася не електронною карткою, а чіпом, оскільки картку вона здала після подання заяви про звільнення.

Представник позивачки також звернув увагу на різні дати звільнення, які зазначені у трудовій книжці, довідці про заробіток та наказі про звільнення за прогул.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі, зазначивши, що позивачка в усній формі відізвала раніше подану нею заяву про звільнення за власним бажанням, й надалі продовжувала виконувати свої посадові обов`язки. Проте, із 7 серпня по 17 вересня 2020 року вона без поважних причин не виходила на роботу, що підтверджується відповідними актами.

Також представник відповідача зауважив, що ОСОБА_3 була прийнята на посаду начальника відділу матеріально-технічного постачання ремонтно-механічного дослідно-експериментального виробництва, а не на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, яку й надалі продовжувала обіймати ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка обіймала посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення у ТОВ « Житомир- Агробудіндустрія».

20 липня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я генерального директора товариства заяву, в якій просила звільнити її за власним бажанням. На вказаній заяві міститься резолюція « До наказу». Зазначена обставина підтверджується копією відповідної заяви, яка засвідчена представником позивачки.

Факт подання даної заяви не заперечується й представником відповідача, який в судовому засіданні наполягав на тому, що ця заява в подальшому була відкликана ОСОБА_1 , а її оригінал виданий працівниками кадрової служби безпосередньо позивачці на її прохання.

На підтвердження зазначеної обставини він посилався на доповідну записку менеджера з адміністративної діяльності та кадрового забезпечення ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія» ОСОБА_2 від 30 липня 2020 року, якою вона довела до відома генерального директора товариства те, що ОСОБА_1 звернулася до неї з проханням повернути їй заяву на звільнення на підставі статті 38 КЗпП України, мотивуючи це тим, що вона змінила своє рішення щодо звільнення. Таким чином, у підприємства відсутні підстави для видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 .

Окрім того, відповідач надав суду табель обліку використаного робочого часу, який містить відмітку проте, що позивачка 3,4,5 та 6 серпня 2020 року працювала на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, а починаючи із 7 серпня по 31 серпня 2020 року вона не з`являлася на роботу.

Також як на доказ відкликання позивачкою вказаної заяви представник відповідача посилався на звіти реєстрації перебування її на робочому місці, де зазначена наступна інформація: 3 серпня 2020 року - вхід о 7 год. 49 хв, вихід о 19 год.13 хв; 4 серпня 2020 року - вхід о 8 год. 17 хв., вихід о 18 год.27 хв; 5 серпня 2020 року - вхід о 7 год. 02 хв, вихід о 19 год.38 хв; 6 серпня 2020 року - вхід о 7 год. 01 хв., вихід о 17 год. 25 хв.

В судовому засіданні також досліджувалася довідка про заробітну плату позивачки, яка містить інформацію про те, що вона працювала на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення по 5 серпня 2020 року.

Долучені до матеріалів справи акти, складені менеджером ОСОБА_2 , начальником служби безпеки ОСОБА_4 економістом ОСОБА_5 , начальником ВКБ ОСОБА_6 , містять інформацію про відсутність позивачки на робочому місці та на території підприємства з 8 год. до 17 год. протягом періоду із 7 серпня 2020 року по 17 вересня 2020 року.

У акті від 14 серпня 2020 року зазначено про відвідування позивачки за місцем її проживання менеджером ОСОБА_2 , начальником служби безпеки ОСОБА_4 та начальником ВРТ Якувчуком О.О.

18 серпня 2020 року директором ОСОБА_7 та начальником служби безпеки ОСОБА_4 складено акт про необхідність надання позивачкою письмових пояснень щодо причин її відсутності на робочому місці.

Відповідачем також надано письмове повідомлення про надання позивачкою письмових пояснень від 21 серпня 2020 року.

Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ЖТ 8546/2215/АВ, складений інспектором праці Управління Держпраці у Житомирській області Іваницькою Т.В. 1 вересня 2020 року, свідчить про те, що заява ОСОБА_1 від 20 липня 2020 року про звільнення за власним бажанням у журналі реєстрації вхідної документації ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія» за липень-серпень 2020 року не зареєстрована.

Наказом генерального директора ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія» від 17 вересня 2020 року за №157 К/тр ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 6 серпня 2020 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

17 вересня 2020 року у трудовій книжці позивачки здійснено запис за №9 про її звільнення з роботи за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Підставою зазначено наказ №157 К/тр від 17 вересня 2020 року.

В судовому засіданні також досліджувався акт про проведення службового розслідування, складений менеджером ОСОБА_2 , начальником служби безпеки ОСОБА_4 та директором ОСОБА_7 28 жовтня 2020 року про те, що виявлено відсутність будь-яких заяв ОСОБА_1 про її звільнення. Під час пошуку заяви перевірили записи у книзі реєстрації вхідної кореспонденції з метою уточнення інформації про заяву, однак записи про реєстрацію заяви на звільнення ОСОБА_1 відсутні.

4 листопада 2020 року позивачка письмово звернулася до ТОВ «Житомир- Агробудіндустрія» із заявою про направлення на її адресу трудової книжки.

9 листопада 2020 року оригінал трудової книжки ОСОБА_1 був направлений їй засобами поштового зв`язку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка відкликала в усній формі свою заяву про звільнення за власним бажанням, продовжувала виконувати свої трудові обов`язки і перебувала на робочому місці включно по 6 серпня 2020 року. Перебування на робочому місці включно до 6 серпня 2020 року підтверджує те, що її рішення про звільнення за власним бажанням було змінене і вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки й не вважала останнім робочим днем 3 серпня 2020 року. При цьому, суд зазначив, що підтвердженням того, що заяву про звільнення за власним бажанням було відкликано позивачкою та забрано з підприємства є той факт, що оригінал заяви на момент подання позову перебував у позивачки, оскільки до позовної заяви нею долучено завірену копію даної заяви.

Окрім того, суд взяв до уваги акт про проведення службового розслідування щодо наявності заяви на звільнення, звіт реєстрації перебування позивачки на робочому місці, табель обліку робочого часу й дійшов висновку про суперечливість та необґрунтованість її доводів щодо подання нею заяви про звільнення за власним бажанням й припинення трудових правовідносин із 3 серпня 2020 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Так, відповідно до положень частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу ( переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору ( частина друга статті 38 КЗпП України).

Трудове законодавство надає працівникові право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. При цьому, законом не передбачено обов`язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення.

Зміст статті 38 КЗпП України свідчить про те, що у разі подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням він має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Якщо цей строк закінчився і подана заява про звільнення не відкликана, працівник вважається таким, що залишив роботу та підтримує вимогу про звільнення.

Проте, якщо працівник після закінчення двотижневого строку не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, трудові правовідносини між працівником, який подав таку заяву, та роботодавцем продовжують тривати.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у письмовій формі не відкликала подану нею заяву про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України.

Зміст доповідної записки ОСОБА_2 містить інформацію про те, що позивачка усно відкликала заяву про звільнення від 20 липня 2020 року.

У свою чергу, позивачка заперечувала факт відкликання нею заяви про звільнення та стверджувала, що не мала наміру продовжувати працювати у ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія», після 3 серпня 2020 року перебувала на території товариства, однак не працювала, а мала намір отримати трудову книжку та кошти, належні при звільненні.

Особливістю трудових правовідносин є те, що тягар доведення відсутності порушень вимог законодавства лежить на роботодавцеві.

Наполягаючи на законності звільнення позивачки на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідач надав акти про її відсутність на роботі починаючи із 7 серпня 2020 року. Однак, відповідно до наказу від 17 вересня 2020 року, звільнена позивачка була із 6 серпня 2020 року. При цьому, у наказі про звільнення не зазначено про те, коли саме ОСОБА_1 вчинила прогул. Водночас, у трудову книжку внесено запис про припинення трудових правовідносин із 17 вересня 2020 року. Довідка про заробіток від 29 жовтня 2020 року містить інформацію про те, що позивачка працювала у ТОВ « Житомир-Агробудіндустрія» до 5 серпня 2020 року, а заробітна плата нарахована лише до липня 2020 року.

Звільнивши позивачку на підставі наказу із 6 серпня 2020 року, відповідач у табелі обліку робочого часу зазначив про те, що вона починаючи з 7 серпня 2020 року не виходила на роботу.

Отже, вказані розбіжності ставлять під сумнів належність та достовірність цих доказів.

Надані відповідачем звіти реєстрації перебування позивачки на території підприємства не є беззаперечними доказами того, що після закінчення двотижневого строку з дати подання заяви про звільнення, ОСОБА_1 продовжувала виконувала трудові обов`язки начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, адже перебування позивачки на території підприємства не свідчить про продовження трудових правовідносин між сторонами.

Доказами фактичного виконання трудових обов`язків можуть бути, зокрема, журнал реєстрації виходу на роботу з підписом працівника, відеозаписи з камер спостереження на пропускних пунктах, робочому місці, листування з клієнтами, показання колег по роботі, контрагентів, підписи працівника на платіжних документах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок на підтвердження розрахунку по заробітній платі.

Такі докази, які б містили об`єктивну інформацію про виконання позивачкою трудових обов`язків після 3 серпня 2020 року, не були надані суду. Відтак, за наявності наведених вище розбіжностей у письмових доказах, які були надані відповідачем, відсутні підстави стверджувати про відкликання позивачкою заяви про звільнення.

Факт відсутності у відповідача заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 20 липня 2023 року, не свідчить про її відкликання. Доповідна записка ОСОБА_2 , за відсутності інших доказів, які б беззаперечно підтверджували безпосереднє волевиявлення позивачки продовжити трудові правовідносини з відповідачем, не є достатнім доказом відкликання цієї заяви.

Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконним звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та зобов`язання змінити формулювання причин та дати звільнення, є обгрунтованими.

Відповідно до положень частин третьої та п`ятої статті 235 КЗпП України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України ( в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, 30 жовтня 2020 року відповідач направив на адресу місця проживання ОСОБА_1 повідомлення про отримання трудової книжки.

Своїм листом від 4 листопада 2020 року позивачка надала згоду щодо направлення трудової книжки на її адресу засобами поштового зв`язку.

9 листопада трудова книжка була направлена на адресу позивачки.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 4 серпня 2020 року по 9 листопада 2020 року підлягають задоволенню.

При обчисленні суми середнього заробітку суд виходить з наступних розрахунків.

Термін затримки видачі трудової книжки становить 68 робочих днів. Заробіток позивачки у червні 2020 року складав 2875 грн., у липні 2020 року - 5750 грн. Тоді, середньоденний заробіток становитиме 200 грн. 58 коп. ((5750 грн. + 2875 грн) : ( 20 роб.дн. + 23 роб. дн.). Таким чином, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки становить 13639,44 грн. (200,58 грн. х 68 роб. дн.)

Однак, враховуючи ту обставину, що позивачка просила стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 13525 грн. 56 коп. й суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, на користь ОСОБА_1 слід стягнути 13525 грн. 56 коп. середнього заробітку.

Оскільки позовні вимоги задоволено, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Луговського Юрія В`ячеславовича, задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2021 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року,- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 6 серпня 2020 року у зв`язку з прогулом без поважної причини на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, згідно з наказом генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 17 вересня 2020 року №157К/Тр.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія» змінити дату звільнення із «17 вересня 2020 року» на « 3 серпня 2020 року» та змінити формулювання причини звільнення з «п.4 ст.40 КЗпП України» на «ч.1 ст.38 КЗпП України».

Стягнути з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 13525 грн. 56 коп. ( без врахування податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь держави судовий збір в розмірі 1261 грн. 20 коп.

Стягнути з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4204 грн. 01 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 22 червня 2023 року.