Ширяївський районний суд Одеської області
25.04.2023 Справа №: 491/1508/17 Провадження № 2/518/31/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року смт. Ширяєве

Ширяївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Алексєєвої О.В.,

при секретарі Надир І.Л.,

за участі представника відповідача Йовбака І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Ширяєве в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2017 р. до Ананьївського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, досудового слідства, прокуратури, яку позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку в розмірі 431276,40 грн., без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 08.09.2008 року прокурором Ананьївського pайону Одеської області Опалько Н. порушена кримінальна справа № 8 по факту застосування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заходів фізичного впливу працівниками СКР Ананьївського РВ ГУМВС України в Одеській області за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

12.05.2008 року прокурором Ананьївського району Одеської області Опалько О.М. порушена кримінальна справа №1 по факту спричинення ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ст. 122 ч. 1 УК України.

27.05.2009 року вказана кримінальна справа № 8 об`єднана зі справою №1 та їм присвоєно єдиний номер № 8.

27.05.2009 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області Примаченко Ю.В. перекваліфікувано дії співробітників Ананьївського РВ ГУМВС України з ч. 1 ст. 122 КК України на ч. 2 ст. 365 КК України та порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України присвоївши їй №8.

Позивач зазначає, що 02.07.2009 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеською області юрист 3 класу ОСОБА_5 йому пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України та відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

07.07.2009 року прокурором Ананьївського району Одеської області Опалько О.М. затверджено обвинувальний висновок та справу направлено до Ананьївського районного суду.

20.07.2009 року постановою Ананьївського районного суду Одеської області міру запобіжного заходу, обрану відносно позивача, було змінено з підписки про невиїзд на утримання під вартою.

06.11.2009 року Ширяївським районним судом Одеської області постановлено рішення про зміну позивачу запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд та про повернення кримінальної справи №8 прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області постанову Ширяївського районного суду Одеської області в частині повернення кримінальної справи №6l200800038 за обвинуваченням позивача за ст. 365 ч. 2 КК України прокурору Ананьївського району Одеської області на додаткове розслідування скасовано, справу направлено до Фрунзівського райсуду Одеської області для подальшого розгляду по суті.

06.10.2010 року постановою Фрунзівського районного суду Одеської області кримінальна справа №8 за обвинуваченням позивача за ст. 365 ч. 2 КК України повернута прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування.

06.10.2011 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області Підгорна О.C. пред`явлено позивачу обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України.

06.10.2011 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області юристом 3 класу Підгорною О.C. відносно позивача було обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

12.10.2011 року прокурором Ананьївського району Одеської області радником юстиції Кучерявим I.A. затверджено обвинувальний висновок та справу направлено до суду.

31.10.2012 року Фрунзівським районним судом Одеської області постановлено рішення про повернення кримінальної справи №8 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 365 ч. 2 КК України прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області постанову Фрунзівського районного суду Одеської області про повернення кримінальної справи №8 прокурору Ананьївського району Одеської області на додаткове розслідування скасовано, справу направлено до Великомихайлівського районного суду Одеської області для подальшого розгляду по суті.

26.12.2013 року постановою Великомихайлівського районного суду Одеської області кримінальна справа №8 за обвинуваченням позивача в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України, повернута прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування.

Позивач зазначає, що в подальшому, маючи наміри влаштуватися на роботу, він звернувся до регіонального сервісного центру Департаменту інформаційних технологій МВС України з метою отримання довідки про відсутність судимості, яка потрібна при подачі документів при влаштуванні на роботу.

23.10.2017 року позивачем було отримано довідку від регіонального сервісного центру ДІТ МВС про судимість від 17.10.2017р., де зазначається, що на момент запиту позивач є особою, яку 20.07.2009 року Ананьївським районним судом заарештовано за ознаками злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України, кримінальна справа №8. Постановою Ширяївського райсуду Одеської області від 06.11.2009 року на підставі ст.ст. 274, 281 КПК України міру запобіжного заходу у вигляді арешту змінено на підписку про невиїзд. Інші відомості до МВС не надходили.

Також позивач зазначає в позові, що 23.10.2017 року він звернувся з письмовим запитом до Прокуратури Одеської області з проханням повідомити йому про хід досудового слідства по кримінальній справі № 8, по якій він є обвинуваченим.

31.10.2017 року позивач на свій запит отримав від Прокуратури Одеської області письмову відповідь, згідно якої першим слідчим відділом управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області проведено досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000074 від 13.02.2014 року, внесеному до ЄДРПОУ за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Також у листі Прокуратури Одеської області було зазначено, що 30 травня 2014 року за результатами проведеного досудового розслідування прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КГІК України.

Позивач в позові зазначає, що разом з письмовою відповіддю він отримав копію постанови старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області юриста 2 класу Довгальова І.В. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 12.02.2014 року, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

До цього часу позивач про прийняте рішення не знав, про це йому ніхто не повідомляв, копія прийнятого рішення йому не направлялася та не вручалась.

Дізнавшись про прийняте рішення, та отримавши його копію, позивач вважає, що незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду йому завдано моральної шкоди.

Позивач в позові зазначає, що незаконні дії органів досудового слідства у зв`язку із незаконним порушенням кримінальної справи, пред`явленням обвинувачення у вчиненні злочинів, обранням запобіжних заходів, завдали йому моральних страждань. Щодо нього відбувалось незаконне кримінальне переслідування, що в свою чергу призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

За весь час кримінального переслідування позивач переніс великі моральні страждання, почував себе пригніченим, оскільки важко було переживати обвинувачення у скоєнні злочину, якого він не вчиняв, та виправдовуватися у суді. Йому довелося прикладати чимало зусиль, щоб нормалізувати своє життя. Завдані незаконними діями правоохоронних органів моральні страждання призвели до порушення сну, звичайного життєвого укладу.

За весь час проведення перевірки, до порушення кримінальної справи і при розслідуванні кримінальної справи слідчі прокуратури Ананьївського району Одеської області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також суддя Ананьївського райсуду Скуртов Михайло Іванович здійснювали на нього психологічний тиск, використовуючи при цьому штучно створені докази його вини, та застосувавши до нього міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Все це впливало на репутацію та стан здоров`я позивача, і спричинило йому моральні страждання. Позивача часто на тривалий час викликали на допити та слідчі дії, його незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності. Він неодноразово знаходився, а саме в період 28.07.2009 року по 30.07.2009 року, з 11.08.2009 року по 30.08.2009 року на лікуванні у Любашівській ЦРЛ з діагнозом коліт, вегето-судина дистонія, кардиологический синдром у зв`язку з проведенням щодо нього розслідування, що підтверджується відповідними документами. Також були суттєво порушені його зв`язки у суспільстві, і зараз він вимушений прикладати багато зусиль, щоб їх налагодити.

Позивач вказує, що він не вчиняв ніяких протизаконних дій, але змушений був доводити протягом цього часу своїм знайомим, сусідам, друзям та колегам, що не скоював ніякого злочину.

Крім того, 26.06.2009 року, під тиском вищевказаних посадових осіб, позивач був змушений звільнитись з органів внутрішніх справ України, де перебував на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Ананьївського районного відділу ГУМВС України в Одеський області, за п. 64ж за власним бажанням, не дослуживши 5-ть років до гідної пенсії. З тих пір позивач намагається влаштуватися на роботу, але не може цього зробити, оскільки вважається особою, що притягується до кримінальної відповідальності, до яких в суспільстві погане відношення з боку роботодавців.

Протиправними діями позивачу були спричинені страждання через приниження його честі, гідності та ділової репутації працівника органу внутрішніх справ, а з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Притягненням позивача до кримінальної відповідальності було сформовано негативну суспільну оцінку його ділових і професійних якостей при виконанні ним службових обов`язків.

За час перебування під вартою та на підписці про невиїзд позивач був позбавлений конституційного права громадянина України вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, та за її межами.

Позивач в позові вказує, що слід також зазначити та врахувати тривалість, характер, глибину та обсяг страждань, характер немайнових витрат, можливості відновлення попереднього стану, те, що він за час перебуванням під слідством та судом був обмежений в здійсненні нормальних життєвих зв`язків, були порушені його трудові права, оскільки притягнення його до кримінальної відповідальності, знаходження під вартою, а в подальшому і на підписці про не виїзд, безкінечні виклики та участь на досудовому слідстві і у суді позбавляли його можливості вільно обрати місце роботи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, вважає за необхідне враховувати, що відповідно до ст.. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік " з 01.01.2018 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3723 гривні. Тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становитиме 3723 гривні.

Позивач, починаючи з 02.07.2009 року по 30.05.2014 року незаконно перебував під слідством та судом. Всього загальний період незаконного перебування позивача під слідством та судом становить 57 місяців та 28 днів, з них 107 діб під арештом.

Разом з тим приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, враховуючи його час перебування під слідством та судом, а також знаходження його під арештом, позивач вважає, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 7446,00 грн., кратному двом мінімальним розмірами заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з такого розрахунку (3723,00 грн. мінімальна заробітна плата х 2 = 7446,00 грн.).

За таких обставин, посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, з врахуванням конкретних обставин справи, характеру та обсягу моральних страждань, причинених позивачу, вважає, що розмір завданої йому моральної шкоди за весь час перебування під слідством та судом необхідно значити саме у розмірі, кратному двом мінімальним розмірами заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 431276,40 грн., виходячи з такого розрахунку (424422,00 грн. за 57 місяців + 6854,40 грн. за 28 днів = 431276,40 грн.), (7446,00 грн. дві мінімальні заробітні плати х 57 місяців = 424422,00 грн. ); (7446,00 грн. дві мінімальні заробітні плати х 12 місяців : 365днів на рік х 28 днів = 6854,40 грн.).

Позивач зазначає, що про прийняте Прокуратурою Одеської області рішення про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 12.02.2014 року відносно нього, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, позивач дізнався лише 31.10.2017 року, коли отримав копію постанови про закриття справи. Позивач вважає, що за викладених обставин, перебіг позовної давності починається саме з цієї дати 31.10.2017 року, коли йому реально стало відомо про порушення своїх прав.

Згідно протоколу авторозподілу від 26.12.2017 р. справу передано судді Дорош В.В.

Ухвалою від 05.02.2018 р. у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16.05.2018 р. закрито підготовче провадження у справі, а також залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача прокуратуру Одеської області та Котовську місцеву прокуратуру Одеської області.

19.06.2021 р. до суду від прокуратури Одеської області надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 18.09.2018 р. витребувано з Прокуратури Одеської області матеріали кримінального провадження №0000074.

19.09.2018 р. до суду з Котовської місцевої прокуратури також надійшов відзив на позовну заяву.

11.10.2018 р. до суду надійшли матеріали кримінального провадження №0000074.

21.01.2019 р. позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог від 16.01.2019 р., згідно якої просив суд стягнути з відповідача 483404,89 грн., оскільки розмір мінімальної заробітної плати у 2019 році збільшився до 4173 грн.

03.05.2019 р. з Прокуратури Одеської області до суду надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_7 справу згідно протоколу авторозподілу 14.05.2019 р. передано судді Желяскову О.О.

Ухвалою від 21.05.2019 р. суддею Желясковим О.О. прийнято справу до свого провадження, призначено підготовче судове засідання та учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті.

Ухвалою від 19.12.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

12.02.2021 р. до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд стягнути з відповідача 695046,57 грн., оскільки розмір мінімальної заробітної плати у 2021 році збільшився до 6000 грн., та уточнена позовна заява. Крім того, цього ж дня до суду надійшла заява про залучення до справи належного співвідповідача - Одеської обласної прокуратури.

Ухвалою від 02.03.2021 р. судом задоволено заяву позивача, залучено до участі у справі у якості співвідповідача Одеську обласну прокуратуру, виключивши її з кола третіх осіб, визначено учасникам строки на подання заяв по суті.

26.08.2021 р. до суду надійшла уточнена позовна заява.

24.09.2021 р. до суду надійшов відзив Одеської обласної прокуратури.

30.09.2021 р. на підставі розпорядження керівника апарату Ананьївського районного суду Одеської області у зв`язку з закінченням 29.09.2021 р. повноважень у головуючого судді Желяскова О.О. здійснено повторний авторозподіл справи. У зв`язку з відсутністю у суді суддів з повноваженнями розпорядженням в.о. голови суду справу передано на розгляд до Ширяївського районного суду Одеської області.

08.11.2021 р. справа надійшла до Ширяївського районного суду Одеської області.

Відповідно до Протоколу авторозподілу справу передано судді Алексєєвій О.В. Ухвалою суду від 19.11.2021 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання.

У зв`язку з поданням позивачем апеляційної скарги на розпорядження в.о. голови Ананьївського районного суду Одеської області щодо передачі справи за підсудністю справу 26.11.2021 р. направлено до Одеського апеляційного суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.12.2021 р. апеляційну скаргу позивача повернуто.

17.12.2021 р. справа надійшла до Ширяївського районного суду Одеської області.

18.01.2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку 752967,12 грн. моральної шкоди, оскільки розмір мінімальної заробітної плати у 2022 році збільшився до 6500 грн., та надав відповідний розрахунок.

25.01.2022 року представником Державної казначейської служби України подано відзив на позов, відповідно до якого зазначає, що ДКС України позов не визнає, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо ототожнення Казначейства з Державою Україна та Державним бюджетом України, представник у відзиві вказує, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про те, що внаслідок незаконних, на його думку, дій органів прокуратури та суду йому було завдано шкоди та просить суд стягнути з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на його користь 695 046,57 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму. Представник звертає увагу суду, що позивач помилково ототожнює Казначейство з Державою Україна та Державним бюджетом У країни з огляду на наступне.

Статтею 96 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що юридична особа самостійно відповідає по своїм зобов`язанням. Казначейство є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції та не перебувало з позивачем у жодних правових відносинах та не завдавало йому матеріальної чи моральної шкоди.

Положеннями статті 43 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство та його територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлюють державу.

Казначейське обслуговування передбачає: 1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; 2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями; 3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України; 4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.

Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України виплати державних коштів з державного бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Разом з цим, у статтях 92 і 95 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначається державний бюджет України і бюджетна система України та виключно тільки законом про Державний бюджет України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до частини 2 статті 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного кодексу України та Закону «Про Державний бюджет України».

Відповідно до статті 29 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України.

Пунктом 6 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є юридичною особою публічного права, самостійно несе відповідальність по своїм зобов`язанням.

Також звертає увагу суду на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника.

Отже, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдану шкоду.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативно-правовим актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд з відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача орган Казначейства.

З огляду на вищевказане, належними відповідачами по справі №491/1508/17 є Прокуратура Одеської області (наразі - Одеська обласна прокуратура) - орган, діями/бездіяльністю якого на думку позивача, завдано йому шкоди та Казначейство.

Разом із тим представник звертає увагу суду, що залучення або ж незалучення Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 по справі № 641/8857/17.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16.

Крім того, просить суд звернути увагу, що помилковою є вимога позивача щодо списання коштів на його користь з єдиного казначейського рахунку, адже відповідно до пункту 23-1 статті 1 Бюджетного кодексу України, єдиний казначейський рахунок відкритий центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Казначейству), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Водночас, згідно з положеннями частини 4 статті 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках. Тому, стягнення з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 695046,57 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Казначейства, оскільки кошти, які виділяються на утримання Казначейства, як окремої юридичної особи та суб`єкта господарювання, на цілі, визначені чинним законодавством України, не можуть бути стягнуті на користь інших осіб.

Щодо розрахунку розміру моральної шкоди, зазначає, що відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що позивач повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди, яку він просить стягнути. Натомість, позивач надає розрахунок моральної шкоди, з яким неможливо погодитись, оскільки він складений позивачем на власний розсуд та виходячи із його внутрішніх переконань, поряд з цим розмір моральної шкоди, яка, на його думку, підлягає відшкодуванню, визначено позивачем у досить значному розмірі - 695 046,17 грн.

Представник відповідача звертає увагу суду, що розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Всупереч вищевикладеному, позивачем необґрунтовано завищено розмір моральної шкоди, що, на його думку, підлягає відшкодуванню на його користь. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таку правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі №752/17832/14-ц.

ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 02.07.2009 - з моменту повідомлення позивачу про підозру по 12.02.2014 - до моменту закриття кримінального провадження, тобто 56 місяців та 11 днів.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» (далі - Постанова №4) встановлено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неподаткового мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01.01.2017) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено з 1 січня у розмірі 2 481,00 грн.

Отже, у разі задоволення позовних вимог при обрахунку розміру моральної шкоди суд має брати до уваги саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки відповідно до Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Враховуючи вищевикладене та у разі задоволення позовних вимог розмір моральної шкоди, що може бути відшкодована на користь ОСОБА_1 становить 56 місяці * 2481,00 грн. + ((2 481,00 грн. / 30 днів) * 11 днів) = 138 936,00 грн. + 909,70 грн. = 139 845,70 грн.

Щодо факту завдання моральної шкоди вказує, що відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Обов`язок доказування наявності шкоди та обґрунтування її розміру покладено на позивача відповідно до вимог статті 81 ЦПК України. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Оскільки право ОСОБА_1 на відшкодування шкоди є наслідком незаконності у діях органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, про що зазначається у частині 1 статті 2 Закону про порядок відшкодування шкоди, тому й відшкодування шкоди повинно відбуватися в розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Також, представник у відзиві звертає увагу суду, що відповідно до пункту 17 Положення про застосування Закону Про порядок відшкодування шкоди, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Всупереч вищевикладеному, жодна із ознак моральної шкоди, що визначені частиною 2 статті 23 ЦК України, позивачем у своєму позові обґрунтованими доказами не було доведено, крім того ОСОБА_1 обмежується лише загальними посиланнями, що внаслідок дій органів досудового розслідування та прокуратури, які були здійснені ними з метою розслідування злочину, йому було завдано моральної шкоди і не надає суду жодних доказів про її дійсність. Також, жодних доказів на підтвердження того, що по відношенню до нього був здійсненний фізичній чи психічний вплив та в чому він виражався, позивач також не надає.

Додатково просить суд звернути увагу, що позивач дізнався про те, що кримінальне провадження щодо нього було закрито у 2017 році, тобто фактично через 3 роки після винесення постанови про закриття кримінального провадження. Тому, виникає запитання, чи дійсно позивач зазнавав моральних страждань, про які він зазначає у позовній заяві, оскільки цілих 3 роки його не турбувало питання, відкрито щодо нього кримінальне провадження чи ні.

ОСОБА_1 до позовної заяви не додано жодних судових рішень про визнання протиправними чи незаконними дій/бездіяльності відповідачів відносно позивача. Відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме внаслідок дій посадових осіб відповідачів йому була завдана моральна шкода, а також розмір завданої моральної шкоди належними доказами не підтверджено, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Ухвалою суду від 27.01.2022 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

02.02.2022 року представником Одеської обласної прокуратури надано відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню та підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні, виходячи з наступних обставин.

Представник відповідача вказує на те, що свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що прокурором Ананьївського району Одеської області 08.09.2008 порушено кримінальну справу №8 за фактом застосування працівниками служби карного розшуку Ананьївського РВ ГУМВС України в Одеській області за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, об`єднану 27.05.2009 із кримінальної справою №1, порушеної за ч. 1 ст. 122 КК України.

У ході досудового розслідування слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області 02.07.2009 ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Кримінальну справу 07.07.2009 р. направлено до суду з обвинувальним висновком. У подальшому, 20.07.2009 постановою Ананьївського районного суду Одеської області міру запобіжного заходу змінено на тримання під вартою. Ширяївським районним судом Одеської області 06.11.2009 позивачу змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд, кримінальну справу повернуто прокурору Ананьївського району для організації додаткового розслідування.

Кримінальна справа 12.10.2011 повторно направлена до суду з обвинувальним висновком та 26.12.2013 повернута прокурору для організації проведення додаткового розслідування.

Після повернення кримінальної справи на додаткове розслідування відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

За результатами досудового розслідування прокуратурою Одеської області 30.05.2014 прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.

За таких обставин, ОСОБА_1 у позові та заяві про збільшення позовних вимог зазначає, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до його перебування під слідством та судом упродовж 57 місяців та 28 днів, з них 107 днів під арештом. У зв`язку з зазначеним позивач наполягає на спричиненні йому моральної шкоди, яку оцінює, згідно заяви про збільшення позовних вимог вже у розмірі 752967, 12 грн.

З цього приводу Одеська обласна прокуратура зазначає наступне.

За змістом ст. 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При цьому, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України та положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1174 ЦК України).

Отже, у позивача виникло право порушувати питання про відшкодування моральної шкоди на підставі положень ст.ст. 1167, 1176 та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас, наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В обґрунтування питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідно; для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивач перебував під слідством та судом у період з 02.07.2009 по 30.05.2014, утім 752967, 12 грн. моральної шкоди у 2 рази перевищує суму моральної шкоди, на стягнення якої він вправі претендувати.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальний місячний розмір заробітної плати з 1 січня 2021 року складає 6500 грн.

Між тим, наведений позивачем на підтвердження суми стягнення моральної шкоди, розрахунок, виходячи із двох мінімальних заробітних плат, є необґрунтованим, оскільки суперечить наведеним положенням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас, представник відповідача у відзиві вказує, що суб`єктом відповідальності у справах наведеної категорії є Держава, через що Одеська обласна прокуратура та Державна Казначейська служба України у даному випадку не є юридичними особами, які особисто відповідають за зобов`язаннями держави Україна.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 ЦК України кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16.Така правова позиція є сталою й на теперішній час (постанови Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 639/2981/19, від 24.02.2021 у справі № 522/4970/18, тощо).

Зокрема, Верховний Суд, застосовуючи наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зазначає про стягнення моральної шкоди саме з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Таким чином, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди саме з Державного бюджету України не підлягають задоволенню.

14.07.2022 року представником позивача в судовому засіданні надано уточнену позовну заяву, яку ухвалою суду від 14.07.2022 року прийнято до розгляду.

Згідно прохальної частини уточненої позовної заяви позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 752967,12 грн. без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму.

26.07.2022 року судом закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У подальшому судові засідання неодноразово відкладалися за клопотаннями сторін, а також у зв`язку з численними оголошеннями повітряної тривоги та відсутністю електропостачання у суді.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про проведення судового засідання без його та позивача участі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача Одеської обласної прокуратури Йовбак І.І. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, у тому числі матеріали кримінальної справи, заслухавши учасників провадження, встановив наступне.

08.09.2008 року прокурором Ананьївського p-ну Одеської області Опалько О.Н. порушена кримінальна справа №8 за фактом застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_3 заходів фізичного впливу працівниками СКР Ананьївського РВ ГУМВС України в Одеській області за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

12.05.2008 року прокурором Ананьївського району Одеської області Опалько О.М. порушена кримінальна справа №1 за фактом спричинення ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесних ушкоджень зa ст. 122 ч. 1 КК України.

06.03.2009 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області Примаченко Ю.В. було проведено обшук службового приміщення Ананьївського РВ ГУМВС України в Одеській області, однак речових доказів, якими б могли бути причинені тілесні пошкодження ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не виявлено, при обшуку нічого не вилучено.

27.05.2009 року вказана кримінальна справа № 8 об`єднана зі справою №1 та їм присвоєний єдиний номер №8.

27.05.2009 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області Примаченко Ю.В. перекваліфіковано дії співробітників Ананьївського РВ ГУМВС України з ч. 1 ст. 122 КК України на ч. 2 ст. 365 КК України та порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, присвоєно №8.

02.07.2009 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеської області Примаченко Ю.В. ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України.

02.07.2009 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеською області Примаченко Ю.В. відносно позивача обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

07.07.2009 року прокурором Ананьївського району Одеської області Опалько О.М. затверджено обвинувальний висновок та справу направлено до Ананьївського районного суду.

20.07.2009 року постановою Ананьївського районного суду Одеської області міру запобіжного заходу обрану відносно ОСОБА_1 змінено з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

06.11.2009 року Ширяївським районним судом Одеської області ухвалено постанову про зміну позивачу запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд та про повернення кримінальної справи №8 прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування. Рішенням Апеляційного суду Одеської області постанову Ширяївського районного суду Одеської області в частині повернення кримінальної справи №8 прокурору Ананьївського району Одеської області на додаткове розслідування скасовано, справу направлено до Фрунзівського райсуду Одеської області для подальшого розгляду по суті.

06.10.2010 року постановою Фрунзівського районного суду Одеської області кримінальна справа №8 по обвинуваченню позивача за ст. 365 ч. 2 КК України повернута прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування.

06.10.2011 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеською області Підгорною О.C. позивачу пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України.

Також 06.10.2011 року слідчим прокуратури Ананьївського району Одеською області, юристом 3 класу Підгорною О.C. відносно позивача було обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

12.10.2011 року прокурором Ананьївського району Одеської області радником юстиції Кучерявим I.A. затверджено обвинувальний висновок та справу направлено до суду.

31.10.2012 року Фрунзівським районним судом Одеської області постановлено рішення про повернення кримінальної справи №8 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ст. 365 ч. 2 КК України прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування. Рішенням Апеляційного суду Одеської області вказану постанову Фрунзівського районного суду Одеської області про повернення кримінальної справи №8 прокурору Ананьївського району Одеської області на додаткове розслідування скасовано, справу направлено до Великомихайлівського районного суду Одеської області для подальшого розгляду по суті.

26.12.2013 року постановою Великомихайлівського районного суду Одеської області кримінальна справа №8 повернута прокурору Ананьївського району Одеської області для проведення додаткового розслідування.

Згідно довідки Регіонального сервісного центру ДІТ МВС про судимість від 17.10.2017р., ОСОБА_1 є особою, яку 20.07.2009 року Ананьївським районним судом заарештовано за ознаками злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України, кримінальна справа № 8. Постановою Ширяївського райсуду Одеської області від 06.11.2009 року на підставі ст.ст. 274, 281 КПК України міру запобіжного заходу у вигляді арешту змінено на підписку про невиїзд. Інші відомості до МВС не надходили.

23.10.2017 року позивач звернувся з письмовим запитом до Прокуратури Одеської області з проханням повідомити йому про хід досудового слідства по кримінальній справі №8, у якій він є обвинуваченим.

31.10.2017 року позивач отримав з Прокуратури Одеської області письмову відповідь, згідно якої першим слідчим відділом управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області проведено досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000074 від 13.02.2014 р., внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. 30 травня 2014 року за результатами проведеного досудового розслідування прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Разом з письмовою відповіддю позивачем отримано копію постанови старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області юриста 2 класу Довгальова І.В. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 12.02.2014 року, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1 з 28.07.2009 р. по 30.07.2009 р. перебував на стаціонарному лікуванні у Любашівській ЦРЛ з діагнозом вегетодистонія, хронічний коліт. Згідно вказаної виписки ОСОБА_1 протягом 7 діб, перебуваючи під вартою, оголосив голодування.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1 з 18.08.2009 р. по 30.08.2009 р. перебував на стаціонарному лікуванні у Любашівській ЦРЛ з діагнозом церебральна ангіодистонія у вертебро-базилярному басейні, кризове течія, цефалічний, астеноневротичний вертигенозний синдроми. Вертеброгенна цервиколгія, загострення. Вегето-судинна дистонія, кардіологічний синдром. Хронічний коліт, нестійка ремісія.

Наказом ГУ МВС України в Одеській області від 26.06.2009 р №265о/с ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням.

Згідно матеріалів дослідженого у судовому засіданні кримінального провадження №0000074, позивач неодноразово викликався та з`являвся до органів слідства та суду протягом 2009 2012 років, брав участь у слідчих діях та при розгляді справи судами.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Суд вважає доведеним, що позивачу ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, зважаючи на те, що досудове слідство та судове провадження щодо нього тривало з 30.06.2009 року (обвинувачення пред`явлено 02.07.2009 р.) по 30.05.2014 року. Крім того, з 20.07.2009 р. по 06.11.2009 року ОСОБА_1 перебував під вартою, що не могло не спричинити йому моральних страждань, а також до обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та після звільнення з-під варти перебував під підпискою про невиїзд. Притягнення особи до кримінальної відповідальності та перебування під вартою, підпискою про невиїзд, є обмеженням її конституційних прав та у будь-якому випадку завдають громадянину моральні втрати та призводять до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Також, суд бере до уваги, що під час слідства позивач перебував на лікуванні внаслідок оголошеного ним під вартою голодування. Тому суд критично ставиться до аргументів відповідачів щодо недоведення позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Водночас, суд не приймає твердження позивача про те, що внаслідок порушення щодо нього кримінальної справи йому довелося звільнитися з органів внутрішніх справ, а також твердження щодо тиску на нього судді Ананьївського районного суду Одеської області та слідчих, оскільки вказане не підтверджено жодним доказом.

На підставі положень вищевказаного Закону про відшкодування шкоди ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи із часу пред`явлення обвинувачення до закриття провадження в кримінальній справі (з 02.07.2009 року по 30.05.2014 року, тобто 57 місяців 28 днів).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з положень Закону, згідно яких відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому вказаний розмір мінімальної заробітної плати визначається станом на день розгляду справи (пункт 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»).

Позивач звернувся з позовом до суду 26.12.2017 р. та просив стягнути на його користь 431276,40 грн., виходячи з розрахунку моральної шкоди у двократному місячному розмірі 3723,00 грн. (МЗП у 2017 році) * 2 = 7446,00 грн.

Шкоду за 57 місяців 28 днів позивачем розраховано відповідно до наступної формули:

7446,00 грн. * 57 місяців = 424422,00 грн.

7446,00 грн. *12 місяців / 365 днів * 28 днів = 6854,40 грн.

424422,00 грн. + 6854,40 грн. = 431276,40 грн.

Протягом розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог у зв`язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно останньої редакції позовної заяви від 14.07.2022 року позивач просив суд стягнути на його користь 752967,12 грн., виходячи з розрахунку моральної шкоди у двократному місячному розмірі 6500,00 грн. (МЗП у 2022 році) * 2 = 13000,00 грн.

Шкоду за 57 місяців 28 днів позивачем розраховано відповідно до наступної формули:

13000,00 грн. * 57 місяців = 741000,00 грн.

13000,00 грн. *12 місяців / 365 днів * 28 днів = 11967,12 грн.

741000,00 грн. + 11967,12 грн. = 752967,12 грн.

Суд, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, враховує, що законом встановлено мінімальний розмір вказаної шкоди. Позивач вважає, що характер завданих йому страждань та їх тривалість свідчить про право на отримання компенсації моральної шкоди у подвійному розмірі мінімальної заробітної плати.

Водночас, суд бере до уваги, що станом на день звернення позивача до суду МЗП становила 3723,00 грн., а станом на день розгляду справи 6700 грн. (тобто, розмір МЗП суттєво збільшився). При цьому, судові засідання у справі неодноразово відкладалися за клопотаннями позивача та його представника, а також у зв`язку з уточненнями позовних вимог, залученням співвідповідача та збільшеннями розміру позовних вимог, що потребувало часу на ознайомлення з ними відповідачів та вплинуло на строки розгляду справи судом.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», з 1 січня 2023 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6700 гривень.

Згідно положень ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи із зазначеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, в межах позовних вимог, та стягнути на користь позивача моральну шкоду, виходячи з розміру МЗП, встановленого на 2023 рік у розмірі 6700,00 грн., розрахованої наступним чином:

6700,00 грн. * 57 місяців = 381900,00 грн.

6700,00 грн. *12 місяців / 365 днів * 28 днів = 6167,67 грн.

381900,00 грн. + 6167,67 грн. = 388067,67 грн.

При цьому, суд вважає за необхідне стягнути моральну шкоду на користь позивача з Державного бюджету України, що відповідає правій позиції, викладеній у Постанові ВП ВС від 19.06.2018 р. у справі №910/23967/16.

Щодо посилання відповідача Державної казначейської служби на те, що вказаний орган не є належним відповідачем, оскільки ним не заподіювалась шкода позивачу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року по справі № 641/8857/17 звернула увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)).

Посилання відповідача ДКС України на положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01.01.2017), згідно яких мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд оцінює критично, оскільки у вказаному Законі не йдеться про застосування вказаної розрахункової величини саме до розрахунку моральної шкоди, стягуваної на підставі Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями ст. ст. 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду грошові кошти в сумі 388 067 (триста вісімдесят вісім тисяч шістдесят сім) гривень 67 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Копію даного рішення направити позивачу та відповідачам.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (з урахуванням п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПКУ). У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному повний текст рішення складено 23.05.2023 року.

Суддя: Алексєєва О.В.