КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/5821/23
Провадження № 2/947/1553/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 року

Київський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника Київської окружної прокуратури міста Одеси Кащенко Вікторії Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Держави України в особі Київської окружної прокуратури міста Одеси

про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів

що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,

органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

17.02.2023 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Київської окружної прокуратури міста Одеси про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у кримінальному провадженні №0004274 від 06.10.2016 року за ч.3 ст. 301 КК України у розмірі 448900,00 грн., що підлягають безспірному списанню з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 22.03.2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 301 КК України у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0004274 від 06.10.2016 року.

27.03.2017 року позивачці ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст.301 КК України у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0004274 від 06.10.2016 року.

Вироком Київського районного суду міста Одеси від 13.03.2020 року у справі 520/3929/17, ОСОБА_1 визнана невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України в зв`язку з недоведеністю вчинення нею вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.11.2022 року по вказаній справі, вирок Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року, яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України в зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення та ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України в зв`язку з недоведеністю вчинення нею вказаного кримінального правопорушення залишено без змін.

За наслідком чого, позивачка стверджує, що внаслідок незаконний дій, вона безпідставно перебувала під слідством і судом у кримінальному провадженні №0004274 від 06.10.2016 року за ч.3 ст. 301 КК України протягом періоду з 22.03.2017 року по 04.11.2022 року, що становить 67 місяців.

На підставі викладеного, позивачка стверджує, що у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, внаслідок незаконних дій органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, з розрахунку мінімальної заробітної плати за кожен місяць.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.02.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

22.03.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вказаного позову, керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси вважає, що стороною позивача пред`явлено позову до неналежного відповідача. Також зроблено посилання, що у позивачки виникло право порушувати питання про відшкодування моральної шкоди на підставі положень ст. 1167, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак така шкода не породжує абсолютного права на її відшкодування. Так, керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси стверджує, що позивачкою не доведено причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, вважає визначений до стягнення розмір моральної шкоди недоведеною та позбавленою засад розумності і виваженості.

15.05.2023 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.06.2023 року.

В судовому засіданні призначеному на 13.06.2023 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Прокурор Київської окружної прокуратури міста Одеси Кащенко В.А. в судовому засіданні 13.06.2023 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримуючи доводи викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за №0004274, внесено відомості про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст. 301 КК України.

Досудове розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні проводилось слідчим відділенням Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області за процесуального керівництва Одеської місцевої прокуратури № 1 (наразі Київська окружна прокуратура міста Одеси).

27 березня 2017 року, під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0004274 відомості про яке 06 жовтня 2016 року внесено до ЄРДР, слідчим СВ Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області Яценко В.Є., за погодженням прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Саркісян А.Р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1ст.309 КК України, за кваліфікуючими ознаками- виготовлення з метою збуту, збут і розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

В подальшому, до Київського районного суду м.Одеси надійшов затверджений прокурором обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0004274 відомості про яке 06 жовтня 2016 року внесено до ЄРДР, відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст.301 КК України, справа №520/3929/17.

Згідно вироку Київського районного суду міста Одеси від 13 березня 2020 року, постановленого у справі за №520/3929/17, ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.3 ст.301 КК України та виправдати його, у зв`язку з недоведеністю вчинення останнім, вказаного кримінального правопорушення. ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинувачені за ч.3 ст.301 КК України та виправдати її, у зв`язку з недоведеністю вчинення останньою, вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Саркісяна А.Р. залишено без задоволення. Вирок Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року, яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України в зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення та ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України в зв`язку з недоведеністю вчинення нею вказаного кримінального правопорушення залишено без змін.

Отже, вирок Київського районного суду міста Одеси від 13 березня 2020 року, постановленого у справі за №520/3929/17, набрав законної сили 04 листопада 2022 року.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку зокрема: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема моральна шкода.

Так судом встановлено, що 22 березня 2017 року у кримінальному провадженні №0004274 відомості про яке 06 жовтня 2016 року внесено до ЄРДР, слідчим СВ Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області Яценко В.Є., за погодженням прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Саркісяна А.Р., позивачці ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.301 КК України.

Разом з тим, вироком Київського районного суду міста Одеси від 13 березня 2020 року, постановленого у справі за №520/3929/17, який залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року, зокрема ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною 3 статті 301 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення даного кримінального правопорушення.

Вказаним вироком та ухвалою апеляційної інстанції встановлено, що надані стороною обвинувачення докази, які були детально дослідженні під час судового розгляду, не відповідають вищезазначеним вимогам КПК України, жодним чином не підтверджують вину обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.301 КК України, мають суперечливий характер, оскільки відсутня ідентифікація осіб, мета, спосіб, мотив та кваліфікуючи ознаками кримінального правопорушення, а тому являють неналежними доказами у кримінальному провадженні.

Відтак, позивачка ОСОБА_1 , фактично безпідставно перебувала під слідством та судом з 22 березня 2017 року по 04 листопада 2022 року, тобто до набрання вироком Київського районного суду міста Одеси від 13 березня 2020 року законної сили.

Таким чином, строк перебування позивача під слідством та судом становить 67 місяців.

При цьому суд не приймає до уваги відзив відповідача про те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди враховуючи наступне.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» (Скарга №42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти російської федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга №33470/03, §82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга №30422/03, §35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга №38411/02, §113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns4171/04, §20 березня).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Отже, суд вважає, що оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 301 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, наявні правові підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.

Щодо визначеного розміру моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, які встановлено цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №61-11708св18, та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 20 вересня 2018 року у справі №14-298цс18.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 6700 гривень.

Таким чином, враховуючи положення ч.3 ст.13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 6700 грн., що діє на час вирішення справи.

Отже, визначений позивачем розмір моральної шкоди, за строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом терміном у 67 місяців, вірно розрахований, що складає 448 900,00гривень (6700*67=448900,00), що становить гарантований законодавством мінімум розмір для визначення моральної шкоди.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року по справі №947/7449/20-ц, відповідно до якого у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

За наслідком викладеного, суд вважає безпідставними доводи керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси щодо необґрунтованої позивачем суми заявленого до стягнення розміру моральної шкоди, яка визначена у мінімальному розмірі, гарантованому державою.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Отже, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість перебування позивачки під слідством та судом, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у мінімальному гарантованому законом розмірі 448900,00 грн.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Судом також враховується висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, відповідно до якого з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

На зазначеному висновку також зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року по справі №752/17832/14-ц, зазначивши, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

За наслідком вищевикладеного, суд вважає, що позивачем вірно визначено відповідача у справі Державу України в особі Київської окружної прокуратури міста Одеси, як органу, діями якого завдано позивачеві шкоду, оскільки саме прокурор приймає участь у кримінальному провадженні з його початку до завершення, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням та в подальшому представляючи сторону обвинувачення підтримуючи публічне обвинувачення в суді.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З урахуванням викладеного, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та підлягаючим задоволенню в повному обсязі, за наслідком чого підлягає стягненню з Держави України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рамках кримінального провадження №0004274 внесеному до ЄРДР 06.10.2016 року, у розмірі 448900 гривень 00 копійок.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відтак, судовий збір за розгляд цієї справи відноситься за рахунок держави.

Інші судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, позивачем до відшкодування не заявлялись, у зв`язку з чим питання з їх компенсації не вирішується.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 4, 5, 6, 19, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Держави України в особі Київської окружної прокуратури міста Одеси (місцезнаходження: 65059, м. Одеса, вул. Краснова, 10) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити.

Стягнути з Держави України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 448900 (чотириста сорок вісім тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.06.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.