ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8576/18
провадження № 2/753/607/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Король Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним усуненням малолітньої дитини від приватизації квартири,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним усуненням малолітньої дитини від приватизації квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ) проживає в АДРЕСА_1 разом зі своєю родиною та своєю матір`ю ОСОБА_2 . Позивачка проживала з матір`ю в зазначеній квартирі з 1995 року. Весь цей час відповідач запевняла позивача, що вона є співвласницею даної квартири, оскільки за її словами приватизація відбулась на двох осіб, позивача і відповідача згідно виданого первинного ордеру після смерті батька та чоловіка, ОСОБА_7 , разом з тим відповідач правовстановлюючих документів на квартиру не показувала. В грудні 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до позивача ОСОБА_1 , її чоловіка ОСОБА_8 та її малолітнього сина ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Під час судового розгляду в 2015 році позивач дізналась про те, що спочатку їй та її матері ОСОБА_2 згідно ордеру №72553 серія Б від 23.03.1994 року у зв`язку з втратою годувальника надано квартиру АДРЕСА_3 , яка в подальшому була приватизована в 1995 року на двох осіб ОСОБА_2 та її матір ОСОБА_10 без участі малолітньої ОСОБА_1 . А потім була продана відповідачкою, а на отримані грошові кошти ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , де вона стала одноосібною власницею. Тобто виявилось, що позивачка, будучи на той момент малолітньою дитиною, була свідомо усунута відповідачкою від приватизації квартири АДРЕСА_3 , хоча вона на це мала повне право, а купуючи на грошові кошти від проданої квартири іншу квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 фактично позбавила малолітню доньку ОСОБА_1 права на 1/2 частину придбаної квартири. Усунення від приватизації відбулось шляхом незаконного зняття з реєстрації 19.05.1995 року малолітньої позивачки відповідачем в квартирі АДРЕСА_3 , а після купівлі квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєструвала 26.09.1995 року свою доньку у придбаній квартирі. Тобто з 19.05.1995 року по 26.09.1995 року малолітня ОСОБА_1 не була зареєстрована за будь-якою адресою, а проживала в квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації. Вказані дії свідчать про умисне та свідоме усунення позивача у малолітньому віці від приватизації квартири і позбавлення її ж права власності на 1/2 частину у придбаній квартирі. Оскільки приватизована квартира була продана ще в 1995 році, тому такий спосіб захисту порушеного права як визнання приватизації недійсною не буде відповідати критеріям справедливості і правової визначеності, адже буде порушувати права та інтереси третіх осіб, які не мають жодного відношення до протиправних дій матері позивача. Порушивши, таким чином, право позивача на приватизацію вказаної квартири, відповідач фактично позбавила позивача права власності на 1/2 частину від отриманих коштів за продану квартиру або на 1/2 частину придбаної квартири. Оскільки за звітом про оцінку нерухомого майна станом на 6.04.2018 року вартість квартири АДРЕСА_3 складає 1 198 000 грн., тому матеріальна шкода завдана позивачу відповідачем її описаними неправомірними діями складає 599 000 грн., що є 1/2 частиною від вартості незаконно приватизованої квартири, які просить позивач стягнути з відповідача в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_13 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні та пояснили, що відповідач давно вже не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , так як ОСОБА_1 створила неможливі умови для їх спільного проживання, тому ОСОБА_2 залишила своє місце помешкання, а позивач залишилась проживати в даній квартирі разом з чоловіком та сином. Крім того, ОСОБА_1 наполягає, що відповідач виписала її як малолітню дитину з квартири АДРЕСА_3 без дозволу органу опіки та піклування не заслуговують на увагу, оскільки діюче на той момент законодавство не зобов`язувало законних представників малолітньої дитини отримувати дозвіл на виписку з квартири своєї дитини. Тому дії відповідача щодо виписки з квартири в 1995 році своєї доньки, позивачки по справі, були законними. Також, порядок передачі квартир у власність громадян на час приватизації квартири АДРЕСА_3 був врегульований Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56. Згідно п.20-21 цього Положення вказано, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує житловий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення, в якій вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та проживають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Таким чином, оскільки позивач на час прийняття розпорядження виконкомом Подільської районної ради від 1.06.1995 року про передачу у спільну сумісну власність відповідача та її матері квартири АДРЕСА_3 не була прописана в даній квартирі, тому в довідці про склад сім`ї позивачка була відсутня. За таких обставин виконком на законних підставах виніс розпорядження про передачу у власність вказаної квартири зареєстрованим особам: відповідачу та її матері. При цьому житлові права позивача не були порушені, так як вона переїхала проживати з однокімнатної квартири у двохкімнатну. Також не були порушені права позивача на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, оскільки відповідач зберегла таке право позивача і вона ним може скористатись у будь-який час. Крім того, суд не може покласти в основу рішення звіт по оцінці квартири, оскільки він був виконаний без входу оцінювача до даної квартири, що є порушенням п.50-51 Національного стандарту №1. У своїх вимогах позивач також не враховує, що у приватизації брала участь її бабуся ОСОБА_10 , тому при наявності прописки у вказаній квартирі на момент її приватизації позивач могла б отримати у власність тільки 1/3 частині квартири. Пояснення позивача, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_3 не відповідає дійсності, оскільки квартира на Подолі була продана за 50 000 000 крб., а квартира в Дарницькому районі була придбана ОСОБА_2 за 240 000 000 крб. Також позивач пропустила строк позовної давності звернення до суду, так як в 2004 році вона прописувала свого сина до спірної квартири і дозвіл на таку дію надавала тільки відповідач як власник квартири, тому ОСОБА_1 точно знала з цього часу, що вона не є співвласницею цієї квартири. Тому просять застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів сторонами по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась позивач ОСОБА_1 , батьками якої були ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , відповідач по справі, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження НОМЕР_1 (т.1, а.с.10).

7.06.2003 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_8 , яким був зареєстрований у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києві, і їй було присвоєно прізвище „ ОСОБА_1 " (т.1, а.с.26; 59).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача і чоловік відповідача ОСОБА_7 , про що йдеться у свідоцтві про смерть серія НОМЕР_2 (т.1, а.с.11). За змістом довідки Національної поліції України від 15.01.2016 року батько ОСОБА_1 . ОСОБА_7 проходив службу в органах внутрішніх справ з 9.11.1977 року по 12.11.1992 року, виключений зі списків особового складу в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 наказом УО при УВС м. Києва №120 о/с від 16.11.1992 року (т.1, а.с.12).

За приписами ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.1 ЖК України відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло.

За змістом ч.1-2, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

23.03.1994 року виконавчий комітет Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва видав ОСОБА_2 ордер №72553 серія Б у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 на сім`ю з двох осіб: її ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_1 (т.1, а.с.13).

За приписами ч.2, ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст.78 КпШС УРСР (діючого на 1994-1995 роки) якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

За змістом п.31-32; 36 Правил опіки та піклування в Українській РСР, затверджених 15.07.1971 року Міністерством юстиції УРСР, опікуни і піклувальники мають право управляти майном підопічних в інтересах останніх. Опікуни і піклувальники над неповнолітніми зобов`язані виховувати підопічних, піклуватися про їх фізичний розвиток, навчання і підготовку до суспільно корисної діяльності, захищати їх права та інтереси. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо.

24.03.1994 року позивач ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 (т.1, а.с.18). За змістом тієї ж довідки Комунального підприємства „Введенське Подільського району м. Києва" №162 від 3.12.2014 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 19.05.1995 року була знята з реєстрації в квартирі АДРЕСА_3 для подальшої реєстрації в АДРЕСА_4 у віці 12 років (т.1, а.с.18).

Як пояснила відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні, вона не мала наміру прописувати свою доньку в Черкаській області за вказаною адресою, а бажала приватизувати свою квартиру. Хоча в даній квартирі залишились фактично проживати позивач і відповідач, що підтверджується довідкою ліцею „Голосіївський" №241 м. Києва, який відвідувала позивач ОСОБА_1 до 1.09.1995 року (т.1, а.с.19) та характеристикою відповідача ОСОБА_2 , зі змісту якої вбачається, що вона з вересня 1984 року по грудень 2003 року працювала в Дирекції автомобільних шляхів Київської області на посаді економіста (т.1, а.с.20).

Згідно паспорту ОСОБА_10 , матері відповідача і бабусі позивача, 25.05.1994 року вона була виписана з адреси свого місця проживання с. Топильно, Шполянського району, Черкаської області і 21.06.1994 року прописана в АДРЕСА_3 (т.1, а.с.21), де на ту дату залишилась прописаною відповідач ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_10 фактично залишилась проживати в Черкаській області, Шполянському районі, с. Топильно та працювати в КСП „Топильна" (т.1, а.с.22-23).

Як наголошує ч.2, ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

17.05.1995 року ОСОБА_2 і ОСОБА_10 звернулись з заявою до виконкому Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва про оформлення передачи у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_3 (т.1, а.с.14), надавши довідку про склад сім`ї, де вказано, що в даній квартирі зареєстровано та проживають дві особи ОСОБА_2 і ОСОБА_10

1.06.1995 року розпорядженням №7313 виконкому Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва було передано вказану квартиру у спільну сумісну власність ОСОБА_2 і ОСОБА_10 (т.1, а.с.16-17).

За змістом відповіді Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 10.11.2015 року вбачається, що в 1995 році ОСОБА_2 не зверталась до опікунської ради виконкому з приводу зняття з реєстраційного обліку 19.05.1995 року неповнолітньої ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 (т.1, а.с.15).

7.06.1995 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 1.06.1995 року відділом приватизації житла виконкому Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва ОСОБА_2 і ОСОБА_10 продали квартиру АДРЕСА_3 за 50 000 000 крб. згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори (т.1, а.с.24). Того ж дня, 7.06.1995 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості Київської універсальної біржи (т.1, а.с.25; 70-71).

І 26.09.1995 року малолітня ОСОБА_1 була прописана в квартирі АДРЕСА_1 , про що свідчить ксерокопія її паспорта (т.1, а.с.26).

Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.2018 року, яке набрало законної сили 14.06.2018 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в задоволенні позову було відмовлено (т.1, а.с.103-109). Однак даним судовим рішенням була встановлена незаконність дій відповідача ОСОБА_2 відносно своєї малолітньої доньки ОСОБА_1 щодо виписки її з квартири АДРЕСА_3 19.05.1995 року і свідоме усунення її від приватизації цієї ж квартири та отримання на праві власності частки цієї квартири. За таких обставин такі встановлені обставини вказаним судовим рішенням не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Відповідно до ч.1, ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз`яснює п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зі змінами та доповненнями - шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

За змістом п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 „Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Згідно звіту про незалежну оцінку однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , виконаного ТОВ „Аналітичний центр Дробнова" ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 6.04.2018 року складає 1 198 000 грн. (т.1, а.с.28-62).

Суд не може покласти в основу рішення ствердження відповідача та його представника, що звіт по оцінці ринкової вартості квартири був виконаний без входу оцінювача до даної квартири, що є порушенням п.50-51 Національного стандарту №1, тому є неналежним доказом, оскільки при виконанні даного звіту оцінювач ОСОБА_18 застосовував даний Національний стандарт №1, про що вказав в п.1.3.1 звіту (т.1, а.с.32), також згідно методики оцінки майна застосовувався порівняльний метод, що передбачено діючим підзаконним актом. Також суд не бере до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом 11.05.2018 року дізналась про своє порушене право, що було предметом даного судового розгляду, при розгляді іншої цивільної справи, яка була зареєстрована в Дарницькому районному суді м. Києві в грудні 2014 року, де ОСОБА_1 мала процесуальний статус відповідача. Оскільки матеріали даної справи не містять дати отримання інформації ОСОБА_1 про порушене її право, тому суд вважає недоведеним пропуск позивачем трирічного строку звернення до суду, так як вона могла встановити цей факт і з тексту позовної заяви, і при ознайомленні з матеріалами справи після відкриття провадження у справі, і в ході судового засідання, дата (дати) якого невідомі даному суду.

Аналізуючи докази, зібрані в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки незаконні дії відповідача ОСОБА_2 відносно своєї малолітньої доньки ОСОБА_1 , на даний час позивача по справі, щодо виписки її з квартири АДРЕСА_3 19.05.1995 року і свідоме усунення її від приватизації цієї ж квартири та отримання на праві власності частки цієї квартири знайшли своє повне підтвердження у судовому засіданні, і не викликають сумніву, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1/3 частину вартості квартири АДРЕСА_3 в розмірі 399 333 грн. 33 коп. (1 198 000 грн. : 3 осіб ( ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_10 )), оскільки свідоцтво про право власності на житло від 1.06.1995 року є нескасованим, не визнавалось недійсним, не оскаржувалось в судовому порядку і своєю часткою ОСОБА_10 скористалась і розпорядилась, а в задоволенні стягнення решти суми необхідно відмовити.

За правилами ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позовні вимоги позивача частково, тому з відповідачів на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 3 993 грн. 33 коп. (399 333 грн. 33 коп. х 0,01).

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 137; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції", ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.41; 47 Конституції України, ст.22; 321; 1166 ЦК України, ст.1; 9 ЖК України, ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81, ч.4, ст.82 ЦПК України, ч.2, ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду",п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зі змінами та доповненнями, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 „Про судове рішення у цивільній справі", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 399 333 грн. 33 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним усуненням малолітньої дитини від приватизації квартири, 3 993 грн. 33 коп. судового збору, а всього 403 326 грн. 66 коп., в задоволенні решти вимог та стягнення судового збору відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 30.05.2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Суддя :