Номер провадження: 22-ц/813/3257/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянув в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

встановив:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 3 678 088,00 грн, що складається з:

- грошової компенсації вартості частини квартир за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ,

- квартир за адресою АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ;

- п`яти квартир, за адресою: АДРЕСА_6 .

Обґрунтовуючи подану позовну заяву, позивач зазначила, що з 20 серпня 2004 року перебувала з відповідачем в шлюбі, який був розірваний 06.10.2017.

При цьому, відповідач без відома позивача, в період шлюбу, використовуючи спільні сумісні кошти, укладав договори асоційованого членства зі споживчими товариствами, які здійснювали будівництво багатоквартирних будинків, проте право власності на квартири зареєстрував після розірвання шлюбу, а згодом відчужив вказані об`єкти нерухомості на користь третіх осіб.

Загальна сума грошових коштів, які ОСОБА_2 отримав від продажу вищезазначеного спільного сумісного майна подружжя становить 7 356 176, 00 грн.

Враховуючи те, що відповідач здійснив відчуження спільної сумісної власності та використав вказане майно на свій розсуд проти волі позивача, ОСОБА_1 просила стягнути частину його вартості.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2022 судом, у зв`язку з поданим клопотанням, були залишені без розгляду вимоги щодо стягнення грошової компенсації вартості частини майнових прав на квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_7 ,, а також щодо п`яти квартир що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 .

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, згідно якого просив врахувати заборгованість за договором позики від 27.05.2007 при поділі спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину заборгованості за договором позики від 27.05.2007, а саме 1 811 562,08 гривень.

Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву, відповідач зазначив, що 27.05.2007 уклав договір позики з ОСОБА_3 на суму 65000 доларів США.

Станом на дату подання зустрічного позову, розмір заборгованості складав 130 516 доларів США.

Оскільки зобов`язання за договором від 27.05.2007 є спільним зобов`язанням подружжя то повинне враховуватися під час поділу майна подружжя.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини спільного сумісного майна подружжя, що складається з грошової компенсації вартості частини квартири загальною площею 45,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 807631,50 грн.; грошової компенсації вартості частини квартири загальною площею 45,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 у розмірі 812956,50 грн.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні первинного позову та задовольнити зустрічний позов. Скасувати заходи забезпечення накладені згідно із ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2020 року. Витрати на правову допомогу покласти на ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що всі докази, які долучені позивачем до позовної заяви, а також докази отримані на виконання ухвали про витребування копій документів (в тому числі довідки про оплату пайового внеску від 31.01.2017) є недопустимими, оскільки належним чином не завірені, а в судовому засіданні оригінали таких доказів не розглядалися. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки дізналася про порушення свого права власності 21 липня 2017 року, коли звернулася до приватного нотаріуса Харитонової Т.Є. і нотаріально засвідчила заяву про відкликання згоди - ОСОБА_2 на вчинення будь-яких дій щодо права власності на будь-яке майно набуте під час шлюбу. Також не можна погодитися із зазначеною у звітах вартістю спірних квартир, яка завищеною, тому апелянт просив врахувати звіти про оцінку вартості квартир, що зроблені за його замовленням.

16.01.2023 ОСОБА_1 надала суду пояснення щодо апеляційної скарги та просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що оскільки спільне сумісне майно подружжя, щодо якого у первісній редакції позову були заявлені вимоги, було придбано за договорами асоційованого членства та попередніми договорами купівлі - продажу майнових прав, тобто жодної інформації в загальнодоступних джерелах, таких як Державний реєстр речових прав не було.Стосовно інших квартир, щодо яких були заявлені позовні вимоги відповідні забудовники відмовились надавати будь - які документи та інформацію з цього приводу. Як наслідок, позовні вимоги щодо інших об`єктів нерухомого майна були залишені без розгляду. За весь час розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представники не порушували питання недопустимості будь-яких доказів, так само як і не надавали будь - яких заперечень щодо сутнісного змісту самих доказів. ОСОБА_2 не надано жодних доказів щодо порушення ОСОБА_1 строків позовної давності.Будь - яких заперечень щодо оцінки майна від 11.12.2020 чи клопотання про проведення експертизи щодо ринкової вартості квартир від відповідача під час підготовчого судового засідання не було. ОСОБА_2 не надано жодного доказу, що саме за кошти, які він нібито отримав за договором позики 2007 року були придбані квартири у 2015 році, що входять до предмету даних позовних вимог, а не інші квартири, будинки та земельні ділянки. Таких договорів позики, який наданий ОСОБА_2 можна зробити безліч, оскільки він зроблений у простій письмовій формі, згоди іншого члена подружжя не надано. ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, яке було відчужено ОСОБА_2 у власних інтересах і без її згоди.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

За приписами ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу (далі СК) України.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок про те, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні приписи містяться у статті 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що 20 серпня 2004 року укладений шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 20 серпня 2004 року, серії НОМЕР_1 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 257.

06 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 06 жовтня 2017 року, серії НОМЕР_2 , про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено актовий запис № 221.

В період шлюбу, згідно договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 3/178 від 19.08.2015, укладеного між ОСОБА_2 та споживчим товариством «СЕРЕДНІЙ ФОНТАН», ОСОБА_2 зобов`язався сплатити пай в розмірі 714550 гривень, а товариство зобов`язалось забезпечити будівництво будинку, а після введення будинку до експлуатації, передати закріплену за ОСОБА_2 квартиру.

Відповідно до довідки Споживчого товариства «Середній фонтан» № 738 від 31.01.2017, ОСОБА_2 станом на 31.01.2017 сплатив пай в повному обсязі, у зв`язку з чим, останньому була надана квартира АДРЕСА_9 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114712725 від 20.02.2018, ОСОБА_2 , 15.02.2018 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_10 на підставі вищезазначеної довідки про виплату паю від 31.01.2017.

В подальшому, 04.05.2018, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , на підставі якого продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_10 , за що сплатила 49680 гривень, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., за реєстром № 3914.

Аналогічні умови містить й договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 3/108 від 19.08.2015, розмір паю за вказаним договором становив 722300 гривень.

Довідкою Споживчого товариства «Середній фонтан» № 737 від 31.01.2017, підтверджується факт сплати ОСОБА_2 станом на 31.01.2017 паю в повному обсязі, у зв`язку з чим, останньому була надана квартира АДРЕСА_11 .

На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114712880 від 20.02.2018, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_12 15.02.2018.

18.05.2018 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_12 ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, остання сплатила відповідачу грошову суму в розмірі 49226 гривень, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., за реєстром № 4412.

Отже, відповідач набув майнові права на квартири АДРЕСА_13 , АДРЕСА_12 в період шлюбу, а також в період шлюбу виплатив пай в повному обсязі, проте оформив право власності за довідкою про сплату пая після розірвання шлюбу.

За правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду по справі № 911/1902/19, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

З наведеного висновку вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності на спірні квартири в період до січня 2017 року, тобто з моменту сплати повної суми паю.

Отже, беручи до уваги те, що шлюб було розірвано 06.10.2017, тобто після сплати паю, спірне нерухоме майно є таким, що було придбано в період шлюбу.

Поряд з цим, 12.06.2017 ОСОБА_1 надала згоду ОСОБА_2 на укладання та підписання договорів асоційованого членства у споживчих товариствах.

Також, ОСОБА_1 надала заяву про надання згоди на продаж, набуття та укладення договорів щодо продажу набутого за час шлюбу майна або набуття будь-якого нерухомого майна.

Обидві заяви були посвідчені нотаріально 12.06.2017, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., за реєстровими № 223, 224 відповідно.

Проте, 21.07.2017 ОСОБА_1 відкликала вищезазначені заяви та відмовилась від надання своєї згоди на вчинення чоловіком ОСОБА_2 всіх дій, визначених у вказаних вище заявах.

Дана заява посвідчена нотаріально та завірена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., за реєстровими № 297.

Отже наведені обставини свідчать про те, що станом на момент відчуження спірних квартир у травні 2018 року, відповідач діяв поза межами згоди ОСОБА_1 та всупереч її інтересам.

В свою чергу, ОСОБА_2 посилається на те, що джерелом набуття спірних квартир були не спільні кошти подружжя, оскільки 27.05.2007 ним було укладено договір позики, згідно якого, він запозичив грошові кошти в розмірі 65000 доларів США у ОСОБА_3 .

Суд апеляційної критично ставиться до посилань ОСОБА_2 , оскільки останнім не доведено, що запозичені кошти були спрямовані саме на придбання спірних квартир та витрачені в інтересах подружжя.

Відповідно до п. 30 наведеної Постанови у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження не в інтересах сім`ї, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідач сплатив пай в розмірі 714 550 грн за придбання майнових прав щодо квартири АДРЕСА_14 , проте після реєстрації права власності на квартиру як об`єкт нерухомого майна, продав вказану квартиру за 49680 грн. Щодо квартири АДРЕСА_2 , відповідачем сплачено пай в розмірі 722 300 грн, тоді як ціна продажу квартири становила 49 226 грн.

Так, зі звіту про визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_14 , вбачається, що вартість вказаної квартири на момент відчуження у травні 2018 року становила 1 615 263 грн.

Зі звіту про визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_12 , вбачається, що дійсна вартість вказаної квартири на момент відчуження у травні 2018 року становила 1 625 913 грн.

Враховуючи те, що на спростування наданих доказів, які були подані позивачем завчасно, відповідачем своєчасно не було подано інші належні та допустимі докази дійсної вартості вказаних об`єктів нерухомості, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача підлягає стягненню частина ринкової вартості вказаних квартир, а саме: за квартиру АДРЕСА_14 807 631,50 грн; за квартиру АДРЕСА_12 812 956,50 грн.

Щодо строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Наведена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду по справі № 320/3072/18.

ОСОБА_2 , посилаючись на порушення ОСОБА_1 строку позовної давності, зазначає, що в провадженні Приморського районного суду міста Одеси перебуває справа № 522/1487/18, за позовом ОСОБА_1 згідно якої позивач також просила поділити спільне майно подружжя.

Поряд з цим, з наявної в матеріалах справи копії позовної заяви по справі № 522/1487/18 вбачається, що спірні квартири не були предметом розгляду у цій справі, що свідчить про необізнаність позивача про перебування вказаних об`єктів нерухомості у власності відповідача.

Крім того, ОСОБА_1 не була стороною договорів про асоційоване членство, а також договорів купівлі-продажу, що свідчить про те, що вона мала можливість дізнатись про порушення свого порушеного права лише з часу державної реєстрації прав на нерухоме майно, яке мало місце 15.02.2018.

Враховуючи те, що позовна заява була подана до суду 24.12.2020, ОСОБА_1 реалізувала своє право на захист своїх порушених прав в судовому поряду в межах строку позовної давності.

Щодо зустрічних позовних вимог.

ОСОБА_2 посилається на те, що 27.05.2007 ним було укладено договір позики, згідно якого, він запозичив грошові кошти в розмірі 65000 доларів США у ОСОБА_3 .

Станом на дату подання зустрічного позову, розмір заборгованості складав 130 516 доларів США.

Наведені грошові кошти стали джерелом набуття спірних квартир.

Оскільки зобов`язання за договором від 27.05.2007 є спільним зобов`язанням подружжя то повинно враховуватися під час поділу майна подружжя.

Відповідно до пункту 3 договору позики сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Наведене свідчить, що договором не передбачено даних, які б свідчили про фактичне отримання грошових коштів, що не унеможливлює встановити факт їх отримання, який міг мати місце й до укладення шлюбу.

У постанові від 04.04.2018 у справі № 1316/3987/12-ц Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що суди не дослідили, у чиїх інтересах укладені договори позики, які докази свідчать, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання спірних квартир, не перевірили доводи про те, що виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в зареєстрованому шлюбі, оскільки інших джерел доходів, які б давали можливість набути майно або грошові кошти в особисту приватну власність та за рахунок яких можливо було б виконати боргові зобов`язання, не наведено. Суди також не надали оцінки факту надання іншим із подружжя письмової згоди на купівлю квартири, що свідчить про її належність до спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факту як отримання грошових коштів в шлюбі з ОСОБА_1 за договором позики, так і їх витрачання на купівлю спірних квартир, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

З огляду на викладене та те, що доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 28.06.2023

Головуючий: Сєвєрова Є.С.

Судді: Вадовська Л.М.

Цюра Т.В.