Номер провадження: 22-ц/813/3502/23
Справа № 520/7956/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2017 року, ухваленого під головуванням судді Луняченка В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

10.07.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 », про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: кв. АДРЕСА_1 (а.с.2-4).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 є наймачем кв. АДРЕСА_1 .

З 31.01.2008 року відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , проте в ній на проживає.

Згідно акту від 03.07.2017 року ОСОБА_1 протягом 12 років у спірній квартирі не проживає та не приймає участі у побутових питаннях щодо обслуговування зазначеної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені (а.с.34).

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі від 01.12.2022 року, яка надійшла до суду 08.12.2022 року (а.с.37-38), (тобто майже через 5 років) ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2017 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не повідомив її про день, місце та час розгляду справи, а також на те що вона постійно проживає у вищевказаній квартирі, в ній знаходяться її речі, а тому підстав для визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою, матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю апелянта ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи, у тому числі позивач ОСОБА_2 належним чином сповіщені про час і місце судового засідання, оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання, відсутні, що за змістом ч. 1 ст. 131 ЦПК України являється її належним сповіщенням (а.с. 85-86).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (а.с.55), колегія суддів вирішила слухати справу за участю апелянта ОСОБА_1 , та на підставі наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач ОСОБА_2, яка в подальшому змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 , без поважних причин не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

При цьому, суд обґрунтовано виходив із того, що позивач ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . та разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані: онуки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відповідач у справі, та онучка ОСОБА_6 , 1994 року народження, що підтверджується відповідною довідкою №2128 від 29.06.2017 року (а.с. 9).

Також факт реєстрації відповідача ОСОБА_1 за вказаною адресою підтверджено відповіддю на запит суду від 14.07.17 року начальника відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 31.01.2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ м.Одеси 31.01.2008 року).

Факт не проживання відповідача ОСОБА_7 , яка 25.03.2022 року змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 », підтверджується також свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підписи яких були завірені 03.07.2017 року (а.с.12-13). Вказані свідки також зазначили, що ОСОБА_1 не проживає у вищезазначеній квартирі більше ніж 12 років, у фінансових питання по квартирі участі не приймає, ремонт в квартирі і покупка побутової техніки були проведені позивачем ОСОБА_2 .

В судовому засіданні, особисто ОСОБА_1 , яка раніше мала прізвище « ОСОБА_7 », підтвердила вказані обставини і зазначила, що дійсно 25 березня 2022 року вона вийшла заміж і тепер її прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується копію свідоцтва про шлюб від 25.03.2022 року, актовий запис № 440 (а.с. 39).

З теперішнім чоловіком вони винаймають квартиру, так як в однокімнатній квартирі її бабусі - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , проживати неможливо, враховуючи, що в ній також проживає її двоюрідна сестра.

Її батьки зареєстровані і фактично проживають в іншому будинку по тому ж пр-ту Небесної Сотні (колишня назва - пр-т Маршала Жукова).

Зазначила, що вона і раніше не проживала у квартирі бабусі і її речей в квартирі АДРЕСА_1 немає, проте вона бажає там бути зареєстрованою, де зареєструвалась при отриманні паспорта громадянина України ще в 2008 році. Також вказала, що проживати в квартирі бабусі зі своїм чоловіком вона не має наміру.

З огляду на викладені обставини в сукупності, слід дійти висновку про те, що відповідачка, а в даному випадку апелянт ОСОБА_1 (колишнє прізвище - « ОСОБА_7 ») без поважних причин більше 15 років не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За змістом ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин, у зв`язку з чим втратив право користування житловою площею у вказаній квартирі.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 (нове прізвище - « ОСОБА_1 ») не була належним чином повідомленою про час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, є обгрунтованими.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що поштова кореспонденція, яка була направлена на адресу реєстрації відповідача ОСОБА_1 (нове прізвище - « ОСОБА_1 ») повернулась до суду без вручення адресату, з відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання», що є неналежним сповіщенням відповідача про час і місце судового засідання (а.с.25- 26-звор.).

В подальшому, в газеті «Урядовий кур`єр» 07.10.2017 року було опубліковано оголошення для відповідача ОСОБА_1 (нове прізвище - « ОСОБА_1 ») про час і місце судового засідання, яке відбудеться 12.10.2017 року, о 15 год. 30 хв. (а.с.27, 31-32).

Проте, судом не було враховано, що відповідно до змісту ч.9 ст.74 ЦПК України, в редакції, яка діяла на той час,відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення в пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Згідно ч.10 вищезазначеної статті друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 «Про порядок визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме», оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання (перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків.

Відповідно до п.5 Порядку, Кабінет Міністрів України за поданням Державної судової адміністрації України щороку до 1 грудня визначає друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та затверджує перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, у яких розміщуються оголошення про виклик до суду, що підлягає опублікуванню в газеті «Урядовий кур`єр».

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року №972-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження визначено газету «Урядовий кур`єр». До ЗМІ місцевої сфери розповсюдження в Одеській області відноситься видання «Одеські вісті».

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з метою вжиття належних заходів щодо повідомлення ОСОБА_1 (нове прізвище - « ОСОБА_1 »)про день, час та місце судового розгляду, її слід було викликати до суду через оголошення в пресі шляхом розміщення оголошень про її виклик до суду в газетах «Одеські вісті» та «Урядовий кур`єр».

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції через неналежне повідомлення відповідача у справі про час і місце судового засідання, про що зазначено в апеляційній скарзі.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне прийняти постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640,00 грн. (а.с. 1).

Також, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на 50%, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 480,00 грн.

Як було вказано вище, часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що оскаржуване рішення є незаконним і підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Всі інші вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 мала сплатити 960, грн. (640 х 150% = 960).

Однак за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 3 721,50 грн. (а.с. 53), тобто значно більше ніж встановлено Законом України «Про судовий збір».

Апеляційний суд роз`яснює, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду апеляційної інстанції із клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору з підстав п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.3 ч.3 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 12.10.2017 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640 (шістсот сорок гривень) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 480 (чотириста вісімдесят гривень) 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.06.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк