ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач- ОСОБА_3

третьої особа Приватний нотаріус Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенка Володимир Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2021 року, ухваленого суддею Гончаровою А.О. у м.Слов`янськ Донецької області, повний текст судового рішення складено 28 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 та гаражу по АДРЕСА_3 .

19.03.2018 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

18.09.2018 року нотаріус видав позивачам постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що за місяць до своєї смерті ОСОБА_4 заповів все майно невідомій громадянці ОСОБА_3 .

Зазначив, що протягом останніх двох років свого життя його батько мав деякі психічні розлади, скаржився на головний біль, йому марилось, що його хтось переслідує, був агресивним, від медичного обстеження відмовлявся. Вважає, що відповідач скористалась станом його батька та змусила його скласти заповіт на її ім`я. Через місяць після складання заповіту його батько помер. Вважає, що при складанні заповіту волевиявлення його батька не було вільним.

В зв`язку з викладеним, просив визнати заповіт, складений на ім`я ОСОБА_3 його батьком недійсним.

12.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

Дана позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 та гаражу по АДРЕСА_3 .

19.03.2018 року позивачі звернулись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

18.09.2018 року нотаріус видав позивачам постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що за місяць до своєї смерті ОСОБА_4 заповів все майно невідомій громадянці ОСОБА_3 .

Звертаючись до нотаріальної контори ОСОБА_1 була впевнена, що перебуває у шлюбі, але з`ясувалось, що 13.04.2016 року шлюб між нею та покійним чоловіком було розірвано на підставі рішення Слов`янського міськрайсуду. Також, вона дізналась, що заповіт, який був складений в серпні 2015 року на користь сина покійного чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_5 було анульовано в наслідок того, що пізніше був складений заповіт на відповідача.

14.09.2007 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4 . Фактично вони почали мешкати родиною з січня 2006 року, мешкали в будинку матері покійного чоловіка в будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати її покійного чоловіка - ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з будинку АДРЕСА_1 . 21.08.2006 року її покійний чоловік отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері. На час прийняття спадщини домоволодіння складалось в житлового будинку загальною площею 48,5 кв.м, житлова площа 26.1 кв.м, літної кухні, льоху, сараю, вбиральні, паркану, 1/2 частки колодязю, водопроводу. Будівельна вартість домоволодіння складала 50 207 грн., інвентаризаційна вартість 22 090 грн.

В 2007 році вони вирішили перебудувати будинок. Будівництво будинку та господарських споруд закінчилось в 2008 році, в 2011 році побудували лазню. Вартість майна в наслідок перебудов та нового будівництва збільшилась з 50 207 грн. до 350 000 грн., тобто вони фактично створили нове майно. Будівництво здійснювалось за кошти ОСОБА_1 , вона працювала і отримувала доволі не малу заробітну платню, також їм надавали матеріальну допомогу син покійного від першого шлюбу ОСОБА_2 та її діти, покійний був громадянином Росії і не мав доходу на території України.

В 2015 році відносини між ОСОБА_1 та покійним чоловіком були складні, психологічний стан її покійного чоловіка в наслідок бойових дій в 2014 році погіршився, у нього з`явилась манія переслідування, нав`язливі ідеї. Після спроби покійного чоловіка підпалити будинок, вона напередодні 2016 року під новий рік змушена була піти жити до своєї доньки. У січні 2015 року покійний склав заповіт на її ім`я і поїхав до родичів в Росію, по поверненню в серпні 2015 року вона вмовила його переписати заповіт на користь ОСОБА_2 , його сина від першого шлюбу, вони зробили інвентаризацію будинку та повідомили про своє рішення ОСОБА_2 . Протягом 2017 року її відносини з покійним чоловіком зводились до нечастих зустрічей та телефонних розмов. Її донька спілкувалась з покійним, протягом 2016 року приходила готувала їжу, прала та доглядала за подвір`ям. Але наприкінці 2016 року покійний чоловік посварився і з нею. В березні 2018 року їй зателефонували сусіди та повідомили, що чоловік помер, вона зателефонувала його сину. В будинку вони застали невідому жінку - ОСОБА_3 , яка повідомила їм, що вона нова власниця будинку.

ОСОБА_1 зазначає, що за час її з ОСОБА_4 шлюбу вартість майна значно збільшилась, вартість будинку і споруд становить - 350 510 грн., тобто, вона має право вимагати визнання майна сумісною власністю подружжя, та має право на 1/2 частку будинку та споруд.

В зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просила визнати будинок АДРЕСА_4 сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенка Володимира Миколайовича про визнання заповіту недійсним, скасування заповіту, визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію понесених витрат на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 438 824 (чотириста тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Заходи забезпечення позову, накладені на підставі ухвали Слов`янського міськрайонного суду від 14.12.2018 року скасовані.

Скасовано арешт, накладений на будинок АДРЕСА_1 та заборону приватному нотаріусу Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенку Володимиру Миколайовичу видавати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинок АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2021 року вирішено питання судових витрат.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування, ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що більш ніж через рік після закінчення підготовчого судового засідання 16.09.2021 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, якою було змінено саме предмет позову з «визнання права власності на частину домоволодіння» на «стягнення частки коштів витрачених на будівництво».

Окрім того, скаржник наголошує на тому, що оскільки судом було відмовлено у позовній вимозі про визнання коштів спільним майном подружжя, правові підстави для стягнення з неї на користь позивача ОСОБА_1 частки таких коштів також відсутні.

Окрім того, скаржник вважає, що рішення не відповідає критеріям розумності та справедливості, оскільки з неї стягнуто на користь позивача 438 824,50 грн., що є частки вартості здійснених поліпшень у будинку, тоді, як за п.4 висновку експерта №7860/7861 від 31.05.2021 судової будівельно-технічної експертизи вартість аналогічного будинку становить 300 730 грн.

Звертає увагу на те, що спірний будинок входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 і вона є єдиним спадкоємцем за заповітом.

Також відповідач зазначає, що ремонт та реконструкція житла, в якому мешкали ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 проводились в період з 2007 по 2011 рік та здійснювались з метою поліпшення умов життя в інтересах сім`ї, тому ремонтні роботи є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають, а віднесення проведених у будинку робіт до поточного ремонту чи до невід`ємних поліпшень не має правового значення.

Вказує, що позивачем не визначений та не доведений об`єм та вартість робіт та поліпшень зроблених у будинку, здійснених понад обов`язок, передбачений ст.156 ЖК УРСР.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Статіва О.В., вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, такою що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_7 , який у повному обсязі підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, думку представника позивача ОСОБА_1 адвоката Статіву О.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача з викладених у відзиві підстав та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи, підтверджено, що ОСОБА_4 є батьком позивача, ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14.07.1978 року (а.с.12 т.2).

14.02.2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого на випадок його смерті заповів усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також усе те, на що матиме право за законом ОСОБА_3 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Таранушенком В.М. (а.с.5 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.11.2018 року (а.с.40 т.1).

Постановою приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенка В.М. від 18.09.2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно після померлого ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що окрім неї, є спадкоємець за заповітом (а.с.27 т.1).

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Слов`янської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 набув у власність житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будовами та спорудами АДРЕСА_1 , та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0570 га. На земельній ділянці знаходиться один житловий будинок А-1 житловою площею 26,1 кв.м, загальною площею 48,5 кв.м та наступні споруди: літня кухня Б, льох В, сарай Д, вбиральня Т, паркан 1, колодязь 1/2 частка 2, водопровід 3. Оцінка спадкового майна становить 26575,75 грн. (а.с.11 т.1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 14.09.2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (а.с.10 т.1), який розірвано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13.04.2016 року (а.с. 72 т.1).

Відповідно до висновку експерта №7860/7861 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 31.05.2021 року встановлено, що в період з 2006 року по 2016 рік у домоволодінні АДРЕСА_1 було збудовано прибудови літ.а-1 та літ.а1-1, літній душ літ.Ж, лазня літ.З, гараж літ.К, літня кухня сарай, погріб літ.Б, влаштовано металеві ворота, бетонну огорожу, ганок з навісом та вимощення дворової території плиткою ФЕМ та утеплення зовнішніх стін житлового будинку без оздоблення декоративно-захисним шаром. В самому будинку виконано роботи по заміні покриття покрівлі (шифер), віконних (металопластикові) та дверних (вхідні металеві, міжкімнатні дерев`яні) отворів, мережі електропостачання, трубопроводів водопостачання та каналізації (пластик), улаштування газового котла, газової колонки та водяного опалення. Загальна вартість матеріалів та робіт, проведених в період з 2006 року по 2016 рік у житловому будинку АДРЕСА_1 складає 877 649 грн. У висновку експерта зазначено, що прибудови літ.а-1 та літ.а1-1, лазня літ.З, гараж літ.К, літня кухня сарай, погріб літ.Б є самочинним будівництвом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 на підставі досліджених доказів, виходив з того, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , позивачем ОСОБА_1 були понесені фінансові та трудові затрати, що призвели до значного збільшення вартості об`єкта нерухомості, тому суд вважав за можливе задовольнити уточнені позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача на її користь половину вартості матеріалів та робіт, проведених з 2006 по 2016 рік, що становить 438 824 грн. 50 коп.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте, суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 успадкувала за заповітом усе належне колишньому чоловіку позивача ОСОБА_1 майно. (заповіт складено 14.02.2018 року ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Таранушенком В.М.).

16 травня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 подала заяву про уточненя позову, в якому просила визнати кошти, які були витрачені на обладнання спірного будинку за період з 2006 року по 2016 рік під час спільного проживання з ОСОБА_4 сумісним майном подружжя та стягнути на користь позивача частину цих коштів в розмірі 438 824,50 грн. (а.с.1-3, т.3).

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, скасування заповіту, визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_9 при визнання заповіту недійсним закрито у зв`язку з відмовою позивача у цій частині від позову. (а.с.7, т.3).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВП ВС №214/6174/15-ц від 22.09.2020 року.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Слов`янської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 набув у власність житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будовами та спорудами АДРЕСА_1 , та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0570 га. На земельній ділянці знаходиться один житловий будинок А-1 житловою площею 26,1 кв.м, загальною площею 48,5 кв.м та наступні споруди: літня кухня Б, льох В, сарай Д, вбиральня Т, паркан 1, колодязь 1/2 частка 2, водопровід 3. Оцінка спадкового майна становить 26575,75 грн. (а.с.11 т.1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 14.09.2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (а.с.10 т.1), який розірвано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13.04.2016 року (а.с. 72 т.1).

Відповідно до висновку експерта №7860/7861 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 31.05.2021 року встановлено, що в період з 2006 року по 2016 рік у домоволодінні АДРЕСА_1 було збудовано прибудови літ.а-1 та літ.а1-1, літній душ літ.Ж, лазня літ.З, гараж літ.К, літня кухня сарай, погріб літ.Б, влаштовано металеві ворота, бетонну огорожу, ганок з навісом та вимощення дворової території плиткою ФЕМ та утеплення зовнішніх стін житлового будинку без оздоблення декоративно-захисним шаром. В самому будинку виконано роботи по заміні покриття покрівлі (шифер), віконних (металопластикові) та дверних (вхідні металеві, міжкімнатні дерев`яні) отворів, мережі електропостачання, трубопроводів водопостачання та каналізації (пластик), улаштування газового котла, газової колонки та водяного опалення. Загальна вартість матеріалів та робіт, проведених в період з 2006 року по 2016 рік у житловому будинку АДРЕСА_1 складає 877 649 грн. У висновку експерта зазначено, що прибудови літ.а-1 та літ.а1-1, лазня літ.З, гараж літ.К, літня кухня сарай, погріб літ.Б є самочинним будівництвом.

Суд першої інстанції встановив, що надані позивачем докази, а також покази свідків під час судового розгляду справи підтверджують факт грошових затрат колишньої дружини ОСОБА_4 , а й факт її трудових затрат понесених нею на їх будівництво під час перебування у шлюбі та дійшов висновку, що оскільки збудовані подружжям об`єкти не оформлені належним чином, вимога позивача про грошову компенсацію ч затрат підлягає задоволенню.

Колегія суддів у цій частині повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, однак не може погодитись з присудженой судом до стягнення сумою такої компенсації.

Відповідно до положень ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У п.4 висновку експерта №7860/7861 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 31.05.2021 року встановлено, що в результаті аналізу наявної в експерта інформації про вартість житлових будинків, аналогічних оцінюваному по району розташування на ринку нерухомості, конструктивним характеристикам, можно зробити висновок, що середньозважене значення вартості аналогічного житлового будинку АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи складає 300 730 грн. (а.с.216-зворот, т.2).

Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_3 як спадкоємець ОСОБА_4 перед позивачем повинна відповідати в межах вартості успадкованого майна та оскільки за висновком експерта це майно вартістю 300 730 грн., тому саме ця сума і підлягає компенсації.

Доводи представника позивача про те, що відповідачем успадковано й інше майно і тому сума компенсації повинна бути іншою, колегія суддів не може взяти до уваги, ажде це не підтверджено жодними допустимими та належними доказами.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи у відповідності положень п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючисьст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 вартість успадкованого відповідачем майна, яка складає 300 730 (триста тисяч сімсот тридцять) грн., в межах вартості успадкованого майна.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: