Справа № 591/2536/20
Провадження № 2/591/169/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради, 3-ї особи: директор Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради Петренко В`ячеслава Юрійовича

про визнання дій неправомірними, зміну підстав звільнення, стягнення компенсації у зв`язку із несвоєчасним проведенням розрахунків при звільненні, вихідної допомоги, стягнення моральної шкоди

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради, 3-ї особи: директор Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради Петренко В`ячеслава Юрійовичапро визнання дій неправомірними, зміну підстав звільнення, стягнення компенсації у зв`язку із несвоєчасним проведенням розрахунків при звільненні, вихідної допомоги, стягнення моральної шкоди і свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 2012 року працювалана посаді молодшої медичної сестри терапевтичного відділенні 5-ї міської лікарні.01.04.2020 року написала заяву на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог щодо умов праці, але її відмовилися звільнити за ч.3 ст. 38 КЗпП України, а вимагали написати нову заяву за п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачем було відмовлено їй у звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України і звільнили її в подальшому за прогули за п.4 ст.40 КЗпП України, а тому вона просить суд визнати дії відповідача неправомірними, змінити підстави її звільнення, стягнути на її користь компенсації у зв`язку із несвоєчасним проведенням розрахунків при звільненні, вихідної допомоги, стягнення моральної шкоди.

Позивачка ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд позов задоволити.

Відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник до суду не з`явився. Суду було подано письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позивачка працює у лікарні з 2012 року і за весь цей час вона не зверталася з заявою до адміністрації щодо забезпечення її необхідними засобами. Всі факти викладені в заяві позивачки не знайшли свого підтвердження при проведенні перевірки в лікарні. Позивачка була звільнена за п.4 ст. 40 КЗпП України, так як з її боку були порушення трудового законодавства. 3-тя особа: директор Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради Петренко В.Ю. про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не з`явився. Надав суду письмову заяву про слухання справи у його відсутність, просить суд в позові відмовити.

Суд, вислухавши позивачку, представника, свідка, проаналізувавши матеріали даної цивільної справи, перевіривши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 15.05.2012 року працювала на посаді молодшої медичної сестри терапевтичного відділенні 5-ї міської лікарні.

01.04.2020 року позивачка написала заяву на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог щодо умов праці.

Для правомірного застосування приписів ч. 3 ст. 38 КЗПП України, тобто звільнення працівника у зв`язку із порушенням роботодавцем вимог трудового законодавства, колективного договору, працівник повинен надати роботодавцю відповідну заяву, з описом обставин та вимог законодавства порушених таким роботодавцем, останній в свою чергу зобов`язаний їх оперативно перевірити (створити комісію, призначити розслідування тощо), у випадку підтвердження звільнити працівника та здійснити належні виплати (три середні заробітні плати), у випадку не підтвердження мотивовано відмовити у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗПП України та можливо роз`яснити інші підстави для звільнення (за угодою сторін, за власним бажанням).

Як вбачається з висновків Верховного суду викладених у постановах від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18, від 21 лютого 2020 року по справі № 520/16912/15-ц:

«За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися»

01.04.2020 року згідно наказу №145 у Комунальному некомерційному підприємстві «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради була проведена перевірка по фактам викладеним у заяві позивачки про звільнення. Факти викладені у заяві позивачки про звільнення не знайшли свого підтвердження і адміністрацією було відмовлено у звільненні позиваки за ч.3 ст. 38 КЗпП України (а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 139 КЗпП працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту ( ч.1 ст. 141 КЗпП).

Позивачка ОСОБА_1 покинуло своє робоче місто, що підтверджується Актом раптової перевірки дотримання графіку робочого часу та правил дотримання правил внутрішнього розпорядку працівниками (а.с.73) і вже 02.04.2020 року позивачка взагалі не приступила до виконання своїх посадових обов`язків, що підтверджується актом перевірки журналу обліку робочого часу працівників терапевтичного відділення КНП «Клінічна лікарня №5» СМР( а.с.70-72).

Після залишення заяви про звільнення у відділі кадрів ОСОБА_1 залишила робоче місце і більше до виконання своїх обов`язків не приступила, що підтверджується актами раптової перевірки дотримання графіку робочого часу та правил дотримання правил внутрішнього розпорядку працівниками КНП «Клінічна лікарня №5» СМР та службовими записками ( а.с.75-84).

Наказом №148-ос від 14.04.2020 року ОСОБА_1 звільнили за прогули без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Після проведення звільнення відповідачем було внесено до трудової книжки позивачки ОСОБА_1 відповідні записи.

15.04.2020 року відповідачем було повідомлено позивачку ОСОБА_1 про звільнення і необхідність одержати трудову книжку у відділі кадрів за місцем розташування лікарні.

Як вбачається з розрахункового листка за лютий 2020 року та березень 2020 року з позивачкою було проведено остаточний розрахунок (а.с.24).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП УКраїни передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Факти які були викладені у заяві позиваки про звільненя при проведенні перевірки не знайшли свого підтвердження і їй було відмовлено у звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що лікарня працює весь час в штатному режимі і терапевтичне відділенні до ковідного ніякого стосунку не має. Працівники лікарні всі забезпечуються всім необхідним, всього на даний час хватає, так як лікарня все закуповує бо є фінансування достатнє і також допомагають благодійні організаціі. Позивачка ніколи не скаржилася що в неї відсутні якісь росходні матеріали, так як медичний персонал забезпечений всім необхідним.

Суд, оцінивши пояснення сторін з наданими ними письмовими доказами, пояснення свідка прийшов до переконання про недоведеність позивачем обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Будь-яких доказів тиску з боку відповідача на позивачку щодо змушування написату іншу заяву на звільнення суду не надано. Крім цього, сама позивачка в судовому засіданні не заперечує того факту, що саму написала заяву, залишила її у відділі кадрів і залишила місце роботи і більше до роботи не повернулася.

В подальшому відповідачку звільнили за прогули.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Позивачці надсилали повідомленні про необхідність отримати трудову книжку.

Таким чином, судом не встановлено порушення права позивача на працю та на звільнення.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для визнання дій неправомірними та зміни підстав звільнення.

Таким чином, визнання дій неправомірними та зміна дати та підстав звільнення поновлення матиме своїм наслідком виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто вказані вимоги є взаємопов`язаними та взаємозалежними.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними та зміну дати та підстав звільнення відмовлено, відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації у зв`язку із несвоєчасним проведенням розрахунків при звільненні, вихідної допомоги, стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11 -13, 76-81, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради, 3-ї особи: директор Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня №5» Сумської міської ради Петренко В`ячеслава Юрійовичапро визнання дій неправомірними, зміну підстав звільнення, стягнення компенсації у зв`язку із несвоєчасним проведенням розрахунків при звільненні, вихідної допомоги, стягнення моральної шкоди відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 червня 2023 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО