справа № 372/2962/21
головуючий у суді І інстанції Висоцька Г.В.
провадження № 22-ц/824/2875/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року

та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича Сергія Анатолійовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , про визнання права власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Обухівського районного суду Київської областііз позовом до ОСОБА_3 , у якому просила суд:

визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 39,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі нотаріального договору купівлі-продажу від 29 січня 2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Мельник М.В. реєстраційний № 243, орієнтовною вартістю 650 000 грн;

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку нежитлове приміщення загальною площею 0,004979 га, кадастровий номер :01:099:0164, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для комерційного використання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Мельник М.В. реєстраційний номер договору 245, орієнтовною вартістю 150 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 29 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладені договори купівлі-продажу нежитлового приміщенні та земельної ділянки. На момент укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості, приватним нотаріусом здійснена перевірка продавця в Єдиному реєстрі боржників, а також проведено перевірку нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Будь-які обтяження чи обмеження які б унеможливлювали відчуження ОСОБА_4 вищевказаного нерухомого майна були відсутні та не зареєстровані.

27 лютого 2015 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого були нежитлове приміщення загальною площею 39,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка загальною площею 0,004979 га, кадастровий номер :01:099:0164, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для комерційного використання.

27 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про заборону вчинення реєстраційних дій відносно нерухомого майна, яке належить їй на праві власності.

27 липня 2021 року приватним нотаріусом зареєстровано два обтяження (заборона) на нежитлове приміщення та земельну ділянку кадастровий номер :01:099:0164.

Указані обтяження зареєстровані в Державному реєстрі речових прав з метою захисту законних прав та інтересів позивача, оскільки ОСОБА_3 намагалась припинити право власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна на підставі рішення Київського апеляційного суду від 18 січня 2016 року у справі № 22-ц/7806957/15.

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Обухівського районного суду Київської областііз зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , у якому просила суд:

витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1: нежитлове приміщення, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А загальною площею 79,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером : земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення з кадастровим номером :01:099:0164, загальною площею 0,004979 кв.м.;

визнати недійсним договір іпотеки від 28 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. і зареєстрований в реєстрі за № 3839, та скасувати рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. про державну реєстрацію обтяження прав та їх обтяжень № 60630112 і № 60630582 від 28 вересня 2021 року.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області 18 січня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року, рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 частково, окрім іншого витребувано на користь ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 , орендарів - ТОВ «Аптекарь», ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» в особі Відділення Київської регіональної дирекції ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» м. Обухів, ФОП ОСОБА_7 , зокрема, магазин «Подарунки» під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,004979 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164. Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування майна у згаданій справі, суд апеляційної інстанції зазначив, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_3 без її волі та згоди.

Таким чином, витребування магазину та земельної ділянки (що рівнозначне відновленню становища, яке існувало до порушення) у останнього їх набувача ОСОБА_2 буде ефективним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищевикладені обставини щодо незаконного заволодіння майном позивача, подальша передача його в іпотеку відповідачу ОСОБА_5 є незаконною.

Договір іпотеки щодо спірного нежитлового приміщення та земельної ділянки укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений 28 вересня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. і зареєстрований в реєстрі за № 3839, не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про іпотеку», а тому має бути визнаний судом недійсним.

03 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду першої інстанції первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1: нежитлове приміщення, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А загальною площею 79,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером : земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення з кадастровим номером :01:099:0164, загальною площею 0,004979 га.

Визнано недійсним договір іпотеки від 28 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. і зареєстрований в реєстрі за № 3839, та скасовано рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. про державну реєстрацію обтяження прав та їх обтяжень № 60630112 і № 60630582 від 28 вересня 2021 року.

Рішення мотивовано тим, що враховуючи обставини щодо незаконного заволодіння майном позивача, подальша передача його в іпотеку ОСОБА_5 є незаконною.

Договір іпотеки щодо нежитлового приміщення та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 є таким, що не відповідає зазначеним вимогам ЦК України та Закону України «Про іпотеку», а тому має бути визнаний недійсним з моменту його укладення.

Наслідком визнання договору іпотеки від 28 вересня 2021 року недійсним є одночасне скасування рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. про державну реєстрацію обтяження прав та їх обтяжень № 60630112 (щодо нерухомого майна) і № 60630582 (щодо земельної ділянки).

Вимоги первісного позову є взаємовиключними із вимогами за зустрічним позовом, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивачки за первісним позовом задоволенню не підлягають.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Тернового Р.Б. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення суми судових витрат - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме: понесений судовий збір у розмірі 4049 грн за подання зустрічної позовної заяви; судовий збір у розмірі 242 грн за подання заяви про забезпечення зустрічного позову та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмір 24 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме: понесений судовий збір у розмірі 4 049 грн за подання зустрічної позовної заяви; судовий збір у розмірі 242 грн за подання заяви про забезпечення зустрічного позову та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмір 24 000 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що представником ОСОБА_3 при подачі зустрічної позовної заяви був зазначений орієнтовний розмір витрат, які сторона понесла та планує понести у зв`язку із розглядом цієї справи у загальному розмірі 68 908 грн, тобто такий, що не перевищує заявлені витрати.

Також суд першої інстанції відхилив заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , оскільки такі подані із порушенням встановленого строку для їх подачі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Стельникович С.А. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування у зв`язку з тим, що суд першої інстанції:

- не дослідив усі наявні у справі докази в сукупності, чим порушив принцип змагальності сторін;

- скопіював зміст зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 навіть не змінюючи ані тексту, ані змісту, копіюючи повністю навіть всі абзаци тексту;

- порушив порядок дослідження доказів, передбачений статтею 229 ЦПК України) та порядок дослідження письмових доказів, передбачений статтею 235 ЦПК України;

- не вирішив по суті заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності;

- ухвалив рішення всупереч наявним у справі письмовим доказам, поданим позивачем у справі, яким не надав належної правової оцінки.

Обґрунтовуючи наявність підстав для скасування додаткового рішення від 11 жовтня 2022 року, позивач посилається на те, що 11 жовтня 2022 року адвокат Стельникович С.А. з`явився до Обухівського районного суду Київської області для участі в судовому засіданні на 13 год. 40 хв., однак судове засідання не було проведено через оголошення повітряної тривоги. Однак, Обухівський районний суд Київської області розглянув справу та зазначив про відсутність (неявку) позивача та його представника та про надходження від них заяви про розгляд справи без їх участі. ОСОБА_2 та адвокат Стельникович С.А. такі заяви не подавали, у матеріалах справи вони відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 при зверненні до суду приховала суттєві обставини, які стосуються предмету спору, проігнорувала рішення Верховного Суду від 30 листопада 2019 року у справі № 2-1316-12, що є безумовною підставою відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначені обставини, що не були повідомлені ОСОБА_3 суду першої інстанції, що призвело до ухвалення рішення суду всупереч нормам матеріального та процесуального права, а саме:

27 жовтня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ Фірма «Лезіс» (керівник Копилова Г.О.) укладено кредитний договір № REF. у межах генерального кредитного договору № GCREF. за умовами якого ТОВ Фірма «Лезіс» (позичальник) отримало 2 305 000 грн строком на 60 місяців (строк дії договору до 26 жовтня 2016 року).

27 жовтня 2011 року з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань, між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір № GCREF./1 згідно з умовами якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв у заставу наступне нерухоме майно:

а) аптеку, зазначену на плані під літерою «А», загальною площею 483,7 кв.м. та будівлю комерційних послуг, зазначену на плані під літерою «Б», загальною площею 191,1 кв.м., що розташовані у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 3549678;

б) земельну ділянку, площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для комерційного використання, кадастровий номер :01:098:0023;

в) магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », зазначений на плані під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м., що розташований у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 3384970;

г) земельну ділянку, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: комерційне використання, кадастровий номер :01:099:0164, (надалі по тексту - предмет іпотеки), в якості забезпечення виконання у повному обсязі зобов`язань ТОВ Фірми «Лезіс» (позичальник).

Указане нерухоме майно придбано подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період перебування у зареєстрованому шлюбі та було спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-1316-12 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежиле приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), що розташований у АДРЕСА_1 , на території КП «Ринок Ранковий» загальною площею 39,8 кв.м. та земельну ділянку площею 49,79 кв.м., що розташована під магазином на території КП «Ринок Ранковий» в АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції залишено поза увагою заяву ОСОБА_9 про застосування строків позовної давності. Обставини, на які посилається ОСОБА_3 щодо дати коли їй стало відомо про порушення своїх прав - 08 листопада 2019 року, є надуманими, та неправдивими.

21 грудня 2015 року ОСОБА_3 достеменно знала про укладення нотаріального договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому, з урахуванням правових висновків, як викладені у рішенні Верховного Суду від 26 грудня 2019 року, строк позовної давності ОСОБА_3 необхідно було відраховувати з 30 грудня 2015 року (момент державної реєстрації обтяжень нерухомого майна та видача державним реєстратором відповідного Витягу з ДРРП), тобто з віндикаційним позовом до суду вона могла звернутись до 31 грудня 2018 року, а звернулась поза межами процесуальних строків лише 08 листопада 2021 року.

Від представника ОСОБА_3 - адвоката Войнаровського О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича С.А. без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що незаконність обставин вибуття із власності ОСОБА_3 спірного майна встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області у справі № 372/4917/13, тому такі обставини у силу вимог частини 4 статті 82 ЦПК України є преюдиційними.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення слушно та справедливо погодився із позицією ОСОБА_3 щодо звернення до суду у межах строку позовною давності.

Щодо додаткового рішення суду, представник позивача за зустрічним позовом зазначив про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за зустрічним позовом не заявляли суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а суд не може вирішувати питання щодо зменшення таких витрат з власної ініціативи.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Козловського Б.О. надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу, у якій просить суд застосувати позовну давність до зустрічних позовних вимог та задовольнити його апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення та додаткового рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2002 року ОСОБА_3 згідно із договором купівлі-продажу магазину «Подарунки» в реєстрі за №5364 та договором купівлі-продажу земельної ділянки в реєстрі за №5360 придбала у ОСОБА_10 відповідно магазин «Подарунки» будинок б/н (у подальшому під літерою «А») площею 39,8 кв.м. та земельну ділянку площею 49,79 кв.м. для комерційного використання, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на території КП «Ринок ранковий».

28 серпня 2003 року Обухівською міською радою, на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2002 року в реєстрі за №5360, ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,004979 га (49,79 кв.м.) серії КВ №020918. Надалі, 14 вересня 2011 року земельній ділянці визначено кадастровий номер :01:099:0164.

27 жовтня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» (кредитодавець або банк) та ТОВ «Фірма «Лезіс» (позичальник) були укладені кредитні договори №GCREF., №REF., №BDL., за умовами яких банк відповідно відкрив позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 3 100 000 грн строком повернення до 26 жовтня 2016 року, а також надав позичальнику кредит у розмірі 2 305 000 грн строком на 60 місяців зі сплатою 19,4% за користування кредитом та кредит у розмірі 795 000 грн строком на 60 місяців зі сплатою 20,2% за користування кредитом.

27 жовтня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» як кредитором/іпотекодержателем і ОСОБА_3 як іпотекодавцем/майновим поручителем на забезпечення належного виконання ТОВ «Фірма «Лезіс» умов кредитних договорів було укладено договір іпотеки, на підставі якого позивач передала в іпотеку банку, крім іншого майна, магазин та земельну ділянку.

04 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. на договорі іпотеки від 27 жовтня 2011 року вчинено виконавчий напис №354 про звернення стягнення, крім іншого майна, на магазин та земельну ділянку, в рахунок стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 3 192 725 грн 80 коп.

17 квітня 2012 року виконавчий напис №354 пред`явлено до виконання, у зв`язку із чим державним виконавцем ВПВР управління ДВС ГУЮ в Київській області Токарем Д.А. відкрито виконавче провадження №32213480.

30 січня 2013 року за результатами проведених прилюдних торгів в межах ВП №32213480 було реалізовано, крім іншого майна, магазин та земельну ділянку, належні на праві власності ОСОБА_3 . Переможцем торгів стала ОСОБА_4

06 лютого 2013 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. ОСОБА_4 були видані свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.

12 березня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Козловим Ю.В. на підставі заяви ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були проведені реєстраційні дії щодо магазину та земельної ділянки, а саме: зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на магазин (відкрито розділ та сформовано реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та на земельну ділянку (відкрито розділ та сформовано реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

29 липня 2013 року ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу (в реєстрі за №№866, 867), відчужила на користь ОСОБА_6 (магазин та земельну ділянку).

У жовтні 2013 році ОСОБА_3 звернулася із позовом до ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області, ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ТОВ «Аптекар», ПАТ «Креді Агріколь Банк» в м. Обухів, ФОП ОСОБА_7 , треті особи: ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фірма Лезіс», приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П., про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, протоколів, свідоцтв, актів, договорів та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (справа №372/4917/13-ц).

14 січня 2014 року рішенням Обухівського районного суду Київської області у позові ОСОБА_3 відмовлено.

21 грудня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у вказаній справі (провадження 22-ц/780/6957/15) з метою забезпечення позову було накладено арешти на магазин та земельну ділянку.

Справа по суті переглядалась в апеляційному та касаційному порядку неодноразово.

18 січня 2016 року рішенням Апеляційного суду Київської області, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року, рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 частково, зокрема:

Визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 року, з продажу магазину «Подарунки» під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164, що належали на праві власності ОСОБА_3 ;

Визнано недійсним протокол №2-284/12/ПР-І проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_3 від 30 січня 2013 року, затверджений заступником директора ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» Кривенко O.A. 30 січня 2013 року;

Визнано недійсним Акт №32213480-1/2 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 05 лютого 2013 року, затверджений начальником Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Штепою С.О. 05 лютого 2013 року;

Визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане 06 лютого 2013 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. щодо магазину «Подарунки» під літерою «А», загальною площею 39,8 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164;

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164, виданий ОСОБА_4 ;

Витребувано на користь ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 , орендарів - ТОВ «Аптекарь», ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» в особі Відділення Київської регіональної дирекції ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» м. Обухів, ФОВ ОСОБА_7 , зокрема, магазин «Подарунки» під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування майна у цій справі, суд апеляційної інстанції зазначив, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_3 без її волі та згоди, на підставі виконавчого напису нотаріуса №354 від 04 квітня 2012 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О.

При цьому встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2015 року у справі №372/4940/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 липня 2015 року, було задоволено позов ОСОБА_3 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеєв О.О., ТОВ «Фірма «Лезіс», управління державної виконавчої служби, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню з підстав порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», статті 35 Закону України «Про іпотеку», інших норм чинного законодавства.

08 листопада 2019 року Обухівським районним судом Київської області на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі №372/4917/13-ц ОСОБА_3 було видано чотири виконавчі листи.

30 січня 2020 року ухвалами Обухівського районного суду Київської області у справі №372/4917/13-ц (провадження № 6-11/20, провадження №6-8/20, провадження №6-10/20, провадження №6-9/20) визнано поважними причини пропуску строку для пред`явлення вказаних виконавчих документів і поновлено строк на їх пред`явлення до виконання.

11 вересня 2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, у задоволенні заяви АТ «Креді Агріколь Банк» про визнання виконавчого листа у справі №372/4917/13-ц таким, що не підлягає виконанню, - відмовлено.

26 квітня 2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, у задоволенні заяви ОСОБА_6 про визнання виконавчого листа № 372/4917/13 таким, що не підлягає виконанню, відмовлено повністю. При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_6 , суд зазначив, «що у даному випадку, заявляючи про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_6 фактично намагається уникнути виконання рішення суду, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання.».

13 серпня 2020 року ОСОБА_3 як стягувачем було пред`явлено до виконання приватному виконавцю Київського міського нотаріального округу Яцишину Я.М. виконавчі листи №372/4917/13-ц, видані 08 листопада 2019 року Обухівським районним судом Київської області, щодо боржників: ОСОБА_6 , ТОВ «Аптекарь», АТ «Креді Агріколь Банк», ФОП ОСОБА_7

28 серпня 2020 року постановою приватного виконавця Яцишина А.М. у ВП №62813580, виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_6 , у зв`язку з відсутністю у боржника майна, визначеного виконавчим документом, яке підлягає витребуванню, на підставі пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу без виконання та встановлено строк для повторного пред`явлення до 28 серпня 2023 року.

28 серпня 2020 року постановою приватного виконавця Яцишина А.М. у ВП №62813020, виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю у боржника майна визначеного виконавчим документом, яке підлягає витребуванню, на підставі пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу без виконання та встановлено строк для повторного пред`явлення до 28 серпня 2023 року.

25 вересня 2020 року постановою приватного виконавця Яцишина А.М. у ВП №62813379, виконавчий лист щодо боржника ТОВ «Аптекарь», у зв`язку з відсутністю у боржника майна визначеного виконавчим документом, яке підлягає витребуванню, на підставі пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу без виконання та встановлено строк для повторного пред`явлення до 25 вересня 2023 року.

28 вересня 2020 року, приватним виконавцем Яцишиним А.М. було винесено постанову про завершення виконавчого провадження №62810836, у зв`язку з фактичним виконанням.

28 вересня 2020 року, виконавчий лист №372/4917/13-ц, виданий 08 листопада 2019 року на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року, щодо боржника АТ «Креді Агріколь Банк» було виконано. Актом вилучення та передачі майна стягувачу від 28 вересня 2020 року у ВП №62810836 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 62,0 кв.м., яке фактично займав боржник передано стягувачу, ОСОБА_3 .

Як вказує позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , у ході виконання виконавчого листа суду, їй стало відомо, що відносно належного їй магазину і земельної ділянки, яке за рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі №372/4917/13-ц було витребувано на її користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 , у процесі розгляду вказаної справи, а саме у період з 29 грудня 2014 року по березень 2015 року, а також у подальшому було вчинено ряд незаконних правочинів, зазначених нижче.

29 грудня 2014 року ОСОБА_6 (відповідач у справі №372/4917/13-ц, встановлений судом як останній за ланцюгом передач набувач, у якого й витребуване майно) та ОСОБА_4 (відповідач у справі №372/4917/13-ц, яка придбала з торгів нерухоме майно) (тітка та племінниця) розірвали договори купівлі-продажу витребуваного майна, які були посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П. і зареєстровані в реєстрі за №№1433, 1434, внаслідок чого було відновлено за ОСОБА_4 право власності на магазин та земельну ділянку.

29 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазину) та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстровані в реєстрі відповідно за №№243, 245.

27 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки щодо магазину і земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. і зареєстрований в реєстрі за №562. Дану іпотеку було припинено на підставі заяви ОСОБА_5 від 21 вересня 2021 року, посвідчену приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстровану в реєстрі за №3671.

08 жовтня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №573 - магазину, розташованому на земельній ділянці, було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

31 травня 2021 року рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі №372/1273/21 задоволено позов ОСОБА_2 до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Обухівської міської ради про зняття арешту з майна, скасовано арешти (обтяження) з магазину та земельної ділянки, накладені ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі №372/4917/13-ц (провадження №22-ц/780/6957/15).

Однак, ОСОБА_3 , в інтересах якої було накладено вказані арешти (обтяження), усупереч вимогам процесуального закону не було повідомлено про цю справу та не було залучено до участі у неї.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у справі №372/1273/21 заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року скасовано з ухваленням нового судового рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Обухівської міської ради про зняття арешту з майна відмовити.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що належним відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на їх права та законні інтереси щодо такого майна. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Цей позов пред`явлено до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Обухівської міської ради, який не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт, отже останній не є належним відповідачем у цій справі. З огляду на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є помилковими (https://reestr.court.gov.ua/Review/103895976).

09 липня 2021 року державним реєстратором Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Заставенко А.В. на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року у справі №372/1273/21 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинено вищезгадані арешти (обтяження).

21 липня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до ЦНАП виконавчого комітету Обухівської міської ради із заявами про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та земельну ділянку на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі №372/4917/13-ц.

10 серпня 2021 року рішеннями про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №59760633 і №59761824 державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області Литовченко Т.О. відмовив ОСОБА_3 у державній реєстрації прав власності на нерухоме майно і земельну ділянку.

Підставою для відмови вказано положення статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки існують розбіжності, а саме: відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки :01:099:0164, яка витребовується з незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 є інша особа. Отже, відсутні правові підстави для припинення права власності іншої особи на майно, яке витребовується на користь ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_6 . Крім того, зазначене майно перебуває в іпотеці у третьої особи та додатково має обтяження.

07 вересня 2021 року на підставі заяви ОСОБА_2 та поданих документів рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №484 внесено зміни у рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 08 жовтня 2020 року №573 щодо присвоєння адреси магазину у частині виправлення номеру договору купівлі-продажу, зареєстрованого у відповідному реєстрі (замість №245 зазначено №243).

22 вересня 2021 року державний реєстратор - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. на підставі заяви ОСОБА_12 та поданих документів (рішення №484 виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 07 вересня 2021 року; декларації про готовність об`єкта до експлуатації КС58, виданої 13 квітня 2021 року Обухівської міської ради Київської області; договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. в реєстрі за №243, провів державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на магазин з урахуванням проведеної реконструкції, унаслідок чого було збільшено його площу з 39,8 кв.м. до 79,3 кв.м.

28 вересня 2021 року між ОСОБА_12 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. і зареєстрований в реєстрі за №3839.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 цього договору в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, посвідченим Мельник М.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, 28 вересня 2021 року за реєстровим №3838, за умовами якого ОСОБА_2 (іпотекодержатель) надав ОСОБА_5 (іпотекодавцю) грошові кошти у сумі 877 686 грн., що є еквівалентом 33 120 доларів США, іпотекодавець передала іпотекодержатель в іпотеку нежитлове приміщення (магазин) та земельну ділянку.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

За статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція)).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 100)).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтею 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 вказувала на те, що у зв`язку із визнанням прилюдних торгів недійсними та визнанням недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, спірне майно безпідставно відчужене за цілим ланцюгом правочинів: від ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 після розірвання договору з ОСОБА_6 . Спірне майно вибуло з власності ОСОБА_3 поза її волею, а тому підлягає витребуванню у останнього власника - ОСОБА_2 .

Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 16, частини 1 статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

З урахуванням правової природи процедури реалізації майна на електронних (прилюдних торгах), презумпції правомірності правочину (оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах) позивачі не зверталися до суду з позовом про визнання їх результату недійсними.

Таким чином, відчуження майна з торгів наступному власнику є правочином купівлі-продажу, який може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 статті 203 ЦК України на підставі частини 1 статті 215 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 pоку з продажу спірного магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та земельної ділянки, а також визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане 06 лютого 2013 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. щодо магазину «Подарунки» під літерою «А», загальною площею 39.8 кв.м,. що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . а також земельної ділянки, площею 0.004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року залишено без змін.

Також, колегія апеляційного суду враховує, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц витребувано на користь ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 та орендарів спірне майно.

Однак указане рішення в частині витребування майна з чужого незаконного володіння не було виконане через те, що на час його виконання спірне майно вже не належало ОСОБА_6 , у якої було витребувано рішенням суду, а було відчужене ОСОБА_2 , у зв`язку з чим попередній стан ОСОБА_3 відновлений не був та вона знову звернулася до суду для захисту своїх прав шляхом пред`явлення позову про витребування майна до кінцевого набувача - ОСОБА_2 .

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 2 статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Правило частини 4 статті 388 ЦК України виключає будь-яку можливість витребування власником свого майна від особи, яка придбала майно в порядку, встановленому для виконання судового рішення, а також від особи, якій таке майно згодом було відчужено.

Отже, позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних (публічних) торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 17 травня 2022 року у справі № 640/14276/17, від 08 грудня 2022 року у справі № 352/1960/16-ц, від 15 лютого 2023 року в справі № 592/19484/19.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки наявне рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц, яке набрало законної сили, про визнання недійсним прилюдних торгів, за якими ОСОБА_4 набула у власність спірне майно, та витребування цього майна у ОСОБА_4 , апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для витребування цього майна у кінцевого набувача - ОСОБА_2 та відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне майно.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності, спрямована на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективною. Тому, первісний позов про визнання права власності на спірне нерухоме майно не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц.

На думку апеляційного суду, враховуючи обставини цієї справи, витребування майна у ОСОБА_2 є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив зустрічний позов.

Разом із цим, ОСОБА_2 , як кінцевий набувач, не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого вона придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Щодо доводів представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича С.А. про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1,5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини 1 статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 посилається на те, що у ході виконання виконавчого листа у справі № 372/4917/13-ц, виданого 08 листопада 2019 року, їй стало відомо, що магазин та земельна ділянка, які за рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц витребувано на її користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 , у процесі розгляду цієї справи, а саме: у період з 29 грудня 2014 року по березень 2015 року вибуло із володіння ОСОБА_6 .

Заявляючи про застосування наслідків пропуску позовної давності, представник ОСОБА_2 - адвокат Стельникович С.А. посилався на те, що обставини, на які посилається ОСОБА_3 щодо дати, коли їй стало відомо про порушення своїх прав - 08 листопада 2019 року є необґрунтованими, оскільки ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року у справі № 372/4917/13-ц скасовано заходи забезпечення позову. У вказаній ухвалі апеляційного суду зазначено, що: «В ході розгляду справи, а саме 18 квітня 2014 року від ОСОБА_3 надійшла заява про забезпечення позову, в якій зазначено про існування ризику подальшого відчуження та обтяження правами третіх осіб спірного нерухомого майна, що може призвести до утруднення чи невиконання в подальшому можливого рішення суду про задоволення позову, що є порушенням законних прав та інтересів позивача».

В ухвалі Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі № 372/4917/13-ц (провадження № 22-ц/780/6957/15) зазначено, що: «У подальшому ОСОБА_4 здійснила відчуження майна третім особам, які в свою чергу, також здійснили відчуження спірного майна та передачу його в оренду».

Оцінюючи указані доводи, апеляційний суд враховує, що указані ухвали постановлені у справі № 372/4917/13-ц за позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ТОВ «Аптекар», ПАТ «Креді Агріколь Банк» в м. Обухів, ВОП Городнічєвої Н.І., треті особи: ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фірма Лезіс», приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П., про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, протоколів, свідоцтв, актів, договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння.

У вказаних ухвалах не зазначено про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також не зазначено про правовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та і взагалі нема згадувань про останню.

Також з ухвали Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року вбачається, що 17 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до апеляційного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, за результатом розгляду якої апеляційним судом накладено арешт та заборонено ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та орендарям здійснювати будь-які дії щодо відчуження та передачі прав власності до третіх осіб на спірне нежитлове приміщення та земельну ділянки.

При цьому станом на дату звернення ОСОБА_3 до суду з указаною заявою про забезпечення позову (17 грудня 2015 року) спірне майно вже майже рік не належало ОСОБА_6 , оскільки договір купівлі-продажу такого майна, укладений між нею та ОСОБА_4 , був розірваний 29 грудня 2014 року, а 29 січня 2015 року спірне майно продане ОСОБА_2 .

Однак, будь-яких позовних вимог до кінцевого власника спірного майна - ОСОБА_2 не було заявлено ОСОБА_3 , а також взагалі не залучено ОСОБА_2 у якості учасника справи № 372/4917/13-ц, що, на думку апеляційного суду, переконливо свідчить про те, що про належність спірного майна ОСОБА_2 позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 стало відомо лише під час виконання рішення № 372/4917/13-ц (тобто після видачі виконавчих листів у цій справі - 08 листопада 2019 року), яке не могло бути виконаним через зміну власника.

Отже, доводи апелянта про пропуск позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності, жодним чином не підтверджені, а судом першої інстанції правильно не застосовано позовну давність до спірних правовідносин.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам. Учасники справи можуть давати свої пояснення з приводу письмових, речових і електронних доказів або протоколів їх огляду, ставити питання експертам.

Письмові докази, у тому числі протоколи їх огляду, складені за судовим дорученням або в порядку забезпечення доказів, за клопотанням учасника справи оголошуються в судовому засіданні або пред`являються йому, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам чи перекладачам для ознайомлення. Учасники справи можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів або протоколу їх огляду. Учасниками справи з приводу зазначених доказів можуть ставитися питання свідкам, а також експертам, спеціалістам (стаття 235 ЦПК України).

При апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, колегією апеляційного суду встановлено, що суд першої інстанції дослідив усі наявні у справі докази з дотриманням порядку дослідження доказів, передбаченого статтями 229, 235 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича С.А. не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича С.А. на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року.

Оскаржуючи додаткове рішення суду, представник позивача за первісним позовом посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення суду під час повітряної тривоги без проведення судового засідання, для участі у якому адвокат Стельникович С.А. з`явився до Обухівського районного суду Київської області.

Оцінюючи указані доводи, апеляційний суд враховує, що указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався та триває по теперішній час.

З початку повномасштабної військової агресії населені пункти України систематично зазнають ракетних ударів, а в прифронтових містах і селах - бомбардувань, артилерійських та мінометних обстрілів.

Оповіщення про загрозу або виникнення таких надзвичайних ситуацій здійснюється через системи оповіщення різних рівнів, електронні комунікаційні мережі загального користування тощо, відповідно до статті 30 Кодексу цивільного захисту України, Положення про організацію оповіщення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайних ситуацій та організації зв`язку у сфері цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2017 року № 733, зокрема шляхом уривчастого звукового попереджувального сигналу «Увага всім» та трансляції відповідного повідомлення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайної ситуації (надалі - сигнал «повітряна тривога»).

Чинним законодавством України у сфері цивільного захисту передбачений чіткий алгоритм поведінки громадян та відповідні повноваження органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств і організацій усіх форм власності у випадку виникнення надзвичайної ситуації. Шляхом відповідних оповіщень (сигналів і повідомлень) органи управління цивільного захисту доводять до мешканців населених пунктів інформацію про загрозу та виникнення надзвичайних ситуацій, повітряної тривоги, аварій, катастроф, епідемій, пожеж тощо. Після отримання таких оповіщень громадяни мають діяти відповідно до наданих інструкцій та правил цивільного захисту. Зокрема, припинити роботу та вжити необхідних заходів безпеки (рішення Ради суддів України від 05 серпня 2022 року № 23).

Відповідно до наведених норм судами запроваджено локальні заходи (план, порядок дій, розпорядження) щодо інформування про сигнал «повітряна тривога» та реагування задля збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, зокрема для їх негайного переходу до укриття.

Ураховуючи наведене, при вирішенні питання про наявність підстав для відкладення розгляду справи, у якій на початок судового засідання оголошено сигнал «повітряна тривога» суд має керуватися пріоритетом збереження життя і здоров`я людини, а обов`язком суду є сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, зокрема на участь у судовому розгляді, та виходити з того, що відсутній учасник справи не з`явився в судове засідання з об`єктивних і поважних причин, за відсутності клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Обставини оголошення сигналу «повітряна тривога» у певному регіоні необхідно вважати загальновідомими, тобто такими що не потребують доказування.

З протоколу судового засідання від 11 жовтня 2022 року, у якому судом першої інстанції розглядалася заява про ухвалення додаткового рішення, вбачається, що засідання тривало з 10:00 год. до 10:20 год. 11 жовтня 2022 року, тобто під час повітряної тривоги, яка була оголошена у Київській області.

Отже, недопущення сторін у судове засідання 11 жовтня 2022 року у зв`язку з повітряною тривогою обмежує право доступу до суду.

За таких обставин, враховуючи наявність у представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича С.А. об`єктивних і поважних причин з яких він не міг з`явитися до суду, так само, як і подати клопотання про відкладення судового розгляду з цих причин, тому за надзвичайної ситуації апеляційний суд погоджується з указаними доводами представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича С.А. про те, що розглядаючи указану справу 11 жовтня 2022 року під час повітряної тривоги суд першої інстанції мав вирішити питання про відкладення її розгляду.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає передчасним розгляд справи у судовому засіданні 11 жовтня 2022 року за відсутності учасників та їх представників, які мали об`єктивні перешкоди для явки у судове засідання через оголошення сигналу «повітряна тривога», що на думку апеляційного суду є достатньою підставою для скасування додаткового рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року.

Вирішуючи заяву ОСОБА_3 - адвоката Тернового Р.Б., апеляційний суд враховує таке.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Терновий Р.Б., звернувшись із заявою про ухвалення додаткового рішення, просив суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 витрати понесені із розглядом справи, а саме: судовий збір за подачу зустрічної позовної заяви у розмірі 8 908 грн, судовий збір за подання заяви по забезпечення зустрічного позову у розмірі 484 грн, та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 48 000 грн.

Представником ОСОБА_2 - адвокатом Стельниковича С.А. до суду першої інстанції були подані заперечення щодо розміру судових витрат.

Однак, до таких заперечень не надано доказів на підтвердження направлення таких іншим учасникам справи.

Частиною 2 статті 183 ЦПК України визначені вимоги щодо надання підтвердження направлення іншим учасникам заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються.

Представником ОСОБА_2 - адвокатом Стельниковича С.А. не долучено до своїх письмових заперечень щодо розміру судових витрат доказів на підтвердження їх надіслання іншим учасникам.

Згідно з частиною 4 статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

На підставі викладеного, враховуючи, що подані заперечення не відповідає вимогам статті 183 ЦПК України, необхідно дійти висновку про відмову у прийнятті таких та повернення заявнику.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з частинами 3-5 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У зустрічній позовній заяві зазначено попередній розрахунок судових витрат ОСОБА_3 , відповідно до якого орієнтовною сумою витрат на професійну правничу допомогу, яку вона має понести, становить 60 000 грн.

Звертаючись до суду з письмовими запереченнями щодо розміру судових витрат, представник позивача за первісним позовом порушив процесуальним порядок подачі таких письмових заперечень, тому такі відхилені апеляційним судом.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність у суду підстав з власної ініціативи зменшувати розмір заявлених судових витрат, які підтверджені належними доказами, які наявні у матеріалах справи, а тому додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви представника ОСОБА_3 - адвоката Тернового Р.Б. та стягнення у дольовому порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 витрати на сплату судового збору та професійну правничу допомогу адвоката у заявленому розмірі.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 , який не брав участі у справі.

Статтею 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Обґрунтовуючи порушення оскаржуваним рішенням своїх прав, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що спірне нерухоме майно придбано ним та ОСОБА_3 у період перебування у зареєстрованому шлюбі та було спільною сумісною власністю подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-1316-12 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежиле приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), що розташований у АДРЕСА_1 , на території КП «Ринок Ранковий» загальною площею 39,8 кв.м.

Указана справа по суті переглядалась в апеляційному та касаційному порядку неодноразово, однак рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежилого приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») залишено без змін.

Зі змісту указаного рішення суду вбачається, що з 15 липня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали спірне майно, у тому числі і нежиле приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), що розташований у АДРЕСА_1 , на території КП «Ринок Ранковий» загальною площею 39,8 кв.м.

При цьому питання щодо реалізації ОСОБА_1 права спільної власності на частини указаного майна на підставі рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-1316-12 не може бути вирішене без повернення такого майна титульному володільцю - ОСОБА_3 та відновлення попереднього стану.

Доказів того, що спірне майно було поділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у натурі матеріали справи не містять.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ухвалене на користь ОСОБА_3 , на думку апеляційного суду ОСОБА_1 фактично діє всупереч своїх інтересів.

Жодних доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням, яким витребувано спірне майно на користь титульного власника ОСОБА_3 , були порушені права апелянта ОСОБА_1 і це порушення надає йому право заперечувати витребування майна у недобросовісного набувача на користь титульного володільця, який разом із апелянтом є співвласниками такого майна, - до апеляційного суду не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуваним судовим рішенням жодним чином не обмежено та не припинено права або обов`язки ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини 1 стаття 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Вказані норми процесуального закону встановлюють порядок та спосіб апеляційного оскарження судового рішення, який можливий у тому разі, коли суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

На стадії апеляційного провадження, під час якої вирішується питання про можливість прийняття апеляційної скарги особи, що не брала участі у справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушені її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції установлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав, свобод, інтересів та обов`язків у зв`язку із ухваленим рішенням, та в залежності від установленого вчиняє відповідні процесуальні дії.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08, постанові від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17 особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки них осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13ц (провадження № 61-41547сво18).

Отже, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 є таким, що підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Стельниковича Сергія Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Заяву представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Тернового Руслана Богдановича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення суми судових витрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме: понесений судовий збір у розмірі 4 049 грн за подання зустрічної позовної заяви; судовий збір у розмірі 242 грн за подання заяви про забезпечення зустрічного позову та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмір 24 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме: понесений судовий збір у розмірі 4 049 грн за подання зустрічної позовної заяви; судовий збір у розмірі 242 грн за подання заяви про забезпечення зустрічного позову та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмір 24 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 21 червня 2023 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська