ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5090/23 Справа № 210/5990/21 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 нарішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року, ухваленого суддею Літвіненко Н.А. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

02 жовтні 2021 року позивач АТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

В обґрунтування позову зазначив, що 29.05.2001 року, на підставі договору купівлі-продажу, позивачем було придбано у власність трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 .

До моменту проведення реєстраційних дій, ВАТ «ПІВДГЗК» (правонаступником якого є АТ «ПІВДГЗК»), на підставі ордеру на жиле приміщення №20 серії П від 04.11.2001 (строк дії протягом 30 днів та подальшим його продовженням до 15.01.2002), вказаний вище об`єкт нерухомості було тимчасово надано громадянину ОСОБА_1 , який на дату видачі ордеру перебував з Позивачем у трудових відносинах, для проживання разом з членами його родини дружиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16.05.2002 року трудові відносини між Позивачем та ОСОБА_1 було припинено. Однак, не зважаючи на дані обставини, Відповідач без поважних причин продовжив користуватися спірним житловим приміщенням для задоволення власних потреб.

З огляду на дані обставини, Відповідачу з боку АТ «ПІВДГЗК» неодноразово направлялися листи з проханням прибути за місцезнаходженням Позивача для проведення переговорів щодо обрання альтернативних способів оформлення правовідносин користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 проживає без достатніх правових підстав або можливості викупу останнім даного майна, однак Відповідач на зазначені вище звернення письмових відповідей не надавав та лише один раз прийняв участь у переговорах щодо обрання легітимного способу оформлення взаємовідносин між сторонами, але в ході проведення останніх Відповідач своєї згоди на запропоновані йому варіанти не надав. Вказані вище дії ОСОБА_1 свідчать про відсутність у нього наміру добровільно повернути власнику - АТ «ПІВДГЗК», належне останньому на праві власності майно.

Крім того, оскільки Позивач є єдиним визнаним державою власником квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов`язку щодо повернення чужого майна, 14.06.2021 Відповідачу було направлено лист за вих. №52-16/518 з вимогою невідкладно, у місячний строк з моменту отримання вказаного листа, звільнити цей об`єкт нерухомого майна. Однак, вказаний вище лист було повернуто на адресу Позивача у зв`язку з закінченням строків його зберігання, що додатково свідчить про те, що Відповідач не з`являвся до відділення Укрпошти для його отримання.

З зазначеного вище вбачається, що з боку Позивача вживались усі можливі заходи для досудового мирного врегулювання спору. Однак, продовження Відповідачем, безпідставного користування об`єктом нерухомості, яке йому не належить - квартирою АДРЕСА_1 , створює суттєву перешкоду для АТ «ПІВДГЗК» у реалізації в повній мірі свого права розпорядження житловим приміщенням, набутого на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2001, та як наслідок призвело до подання до суду даної позовної заяви.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року позовні вимоги Акціонерного Товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном задоволені частково.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні АТ «ПІВДГЗК» квартирою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна згідно з відомостями Реєстру права власності на нерухоме майно 4762637), шляхом виселення з даного майна ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна згідно з відомостями Реєстру права власності на нерухоме майно 4762637).

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» понесені судові витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

Відповідач ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення просить його скасувати і відмовити Позивачу у задоволенні позову.

При цьому, скаржник зазначає, що за результатами розгляду справи було постановлено рішення щодо прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто двох осіб, однак без залучення однієї з осіб до судового процесу в якості відповідача по справі без надіслання останній позовної заяви, повідомлення, ухваленого судового рішення.

Окрім того, Відповідач зазначає, що Позивачем не надано суду певні докази, які змінили правову природу даного позову. Вказує, що суд допустив до виконання рішення у справі без повідомлення всіх осіб щодо їх права на оскарження та заперечення ухваленого рішення.

Зазначає, що спірна квартира надана йому в порядку трудового контракту з ВАТ Південний гірничо-збагачувальний комбінат», щодо цього питання прокуратурою Дніпропетровської області було здійснено перевірку в порядку ст.ст.95-97 КПК України та винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи, але представники Відповідача надавали всі необхідні документи до прокуратури Дніпропетровської області, але до суду цих документів не надали.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, позивач АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» просить відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_1 , який у повному обсязі підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, представника Позивача ОСОБА_4 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідача, просила оскаржуване судове рішення залишити без змін, з підстав його законності та обґрунтованості, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на неї за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.05.2001 року, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С. в реєстрі за № 1163, ВАТ «Південний ГЗК» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ») було придбано у власність позивача трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Позивач - є власником квартири за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 15).

На підставі ордеру на жиле приміщення №20 серії П від 04.11.2001, строк дії якого продовжено до 15.01.2002 року, вказану вище квартиру було тимчасово надано ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) для проживання разом з членами його родини дружиною ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_2 (а.с.14).

Позивач направляв відповідачу листи з проханням прибути за місцезнаходженням позивача для проведення переговорів щодо обрання альтернативних способів оформлення правовідносин користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 проживає без достатніх правових підстав або можливості викупу останнім даного майна, що підтверджується копіями листів за вих. №52-16/325 від 05.05.2005, №52-16/620 від 29.08.2005, №52-16/818 від 07.08.2020 з повідомлення про вручення поштових відправлень додаються (а.с. 16-21).

Крім того, 14.06.2021 року відповідачу було направлено лист за вих. №52-16/518 з вимогою невідкладно, у місячний строк з моменту отримання вказаного листа, звільнити вищезазначену квартиру, однак ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов`язку щодо повернення чужого майна (а.с. 25-26).

Відповідно до довідки №9265, яка була надану суду Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради на виконання ухвали суду від 02 листопада 2021 року, за відомостями, що містяться в реєстрі територіальної громади міста Кривий Ріг, за адресою АДРЕСА_3 з 14.01.2002 року зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 78).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог на підставі досліджених доказів, наданих стороною позивача, виходив з того, що безпідставне проживання Відповідача та ОСОБА_2 у об`єкті нерухомості, який їм не належить, призводить до обмежень у праві позивача розпорядження власним житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

З наявної в матеріалах справи копії Ордера на жиле приміщення №20 Серії П, виданого Інгулецьким райвиконкомом Криворізької міської ради Дніпропетровської області 04.11.2001 видно, що цей ордер видано ОСОБА_1 з сім`єю з 3-х чоловік на право зайняття жилого приміщення жилою площею 51,2 кв.м., яка складається з 3-х у квартирі ізольована за адресою: АДРЕСА_4 . Підставою видачі ордеру вказано рішення райвиконкому №268 від 21.11.20011. Цей ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, ордер дійсний протягом 30 днів. В ордері є відмітка про продовження ордеру до 15.01.2002 (а.с.14).

Довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян від 23 листопада 2021 року вих.№9265, яка була отримана судом першої інстанції за запитом суду, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 , з 14.01.2002 року зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.78).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Перевіривши доводи відповідача ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач та його дочка ОСОБА_2 вселилися у спірну квартиру на законних підставах - ордер на жиле приміщення №20 Серії П виданий Інгулецьким райвиконкомом Криворізької міської ради Дніпропетровської області 04.11.2001, тривалий час проживають у цьому житлі, з 14.01.2002 по теперішній час, спірна квартира не є службовим житлом чи тимчасовим місцем проживання, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача не змогла пояснити яким чином на спірну квартиру ордер було видано Інгулецьким райвиконкомом Криворізької міської ради Дніпропетровської області, чому було передане або не було передане це житло на баланс підприємства територіальною громадою та дійшла висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог власника житла, у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселенні зі спірного житла.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідачів, які в установленому законом порядку зареєстрували у цьому житлі своє місце проживання, такими, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем на думку колегії суддів не доведені.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтувалися на встановлених обставинах та правильному застосуванні норм права, що мало наслідком неправильне вирішення спору справі.

Відповідно до положень статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

З позовної заяви видно, що позивач звернувся до суду з позовом до одного відповідача - ОСОБА_1 , при цьому у позові просив суд захистити своє порушене право, шляхом виселення з квартири ОСОБА_1 та членів його сім`ї.

Довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян від 23 листопада 2021 року вих.№9265, яка була отримана судом першої інстанції за запитом суду - 01 грудня 2021 року, суд першої інстанції встановив, що за адресою: АДРЕСА_3 , з 14.01.2002 року окрім відповідача ОСОБА_1 ще зареєстрована і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто повнолітня дочка відповідача (а.с.78).

За нормами ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ч.1 статті).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 статті).

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3 статті).

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ч.4 статті).

У позовній заяві позивач просив суд витребувати інформацію у органу місцевого самоврядування про визначення осіб, які зареєстровані в спірному житлі, посилаючись на те, що позивачу відомо про реєстрацію двох осіб, однак персональні дані іншої зареєстрованої в квартирі особи ніж відвідач ОСОБА_1 , позивачу не вдалось встановити, що підтверджено відповіддю Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради на адвокатський запит, доданою до позову (а.с.3, 63).

Отже, після отримання відомостей про реєстрацію у спірному житлі повнолітнього члена сім`ї відповідача ОСОБА_2 на виконання вимог ч.3 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції з урахуванням доводів позовної заяви повинен був залучити ОСОБА_2 співвідповідачем по справі з постановленням відповідної ухвали.

Проте, суд не залучивши до участі у справі співвідповідача ОСОБА_2 ухвалив рішення про її права та інтереси - виселив зі спірного житла та визнав такою, що втратила право користування житлом, що є порушенням норм процесуального права і підставою для скасування судового рішення.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права у відповідності положень п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового про відмову АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» у задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, відповідно здійснюється розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2023 року було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 та останнього звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.156).

Відповідно до положень ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином стягненню з позивача на користь держави підлягає судовий збір за подачу відповідачем апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 3405 грн.

Керуючисьст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Акціонерному Товариству «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного Товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 3405 грн. ( три тисячі чотириста п`ять гривень)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: