Справа № 161/1815/21 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/409/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Черняк О. В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про встановлення факту неукладення договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою від його імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2023 року і додаткове рішення суду від 14 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що в жовтні 2018 року він ознайомився із розміщеним у мережі Інтернет оголошенням про продаж легкового автомобіля марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`ємом двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Під оголошенням містилися контактні дані відповідача ОСОБА_1 , з яким він домовлявся про огляд автомобіля та його придбання.

При прибутті до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_1 йому повідомив, що цей автомобіль є його власністю, проте формально зареєстрований на ОСОБА_4 , який оформить на його ім`я довіреність на повне розпорядження автомобілем, а ОСОБА_1 напише розписку про продаж автомобіля і отримання за нього коштів.

Ці обставини підтвердив і ОСОБА_4 ..

Не будучи юридично обізнаним, він погодився на таку пропозицію, після чого відповідач ОСОБА_4 оформив на його ім`я нотаріально посвідчену довіреність від 05.12.2018, яка була зареєстрована в реєстрі за № 3111, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 на безоплатній основі від його імені бути його представником та розпоряджатися вказаним автомобілем.

Після цього він передав відповідачу ОСОБА_1 за придбання автомобіля кошти у розмірі 5 200 доларів США, про що ОСОБА_1 власноручно написав та передав йому письмову розписку, а також передав ключі та документи на автомобіль свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане 30.11.2018 ТСЦ 0741.

Фактично ОСОБА_1 , не будучи власником автомобіля, не міг бути учасником договору його купівлі-продажу, не міг укладати договір та не міг відповідно вчиняти жодних дій, спрямованих на продаж автомобіля, зокрема, не міг та не мав жодних прав отримувати від нього кошти за цей автомобіль та передавати йому автомобіль з ключами та реєстраційними документами.

Зазначене свідчить про те, що жоден договір купівлі-продажу автомобіля між ним та ОСОБА_1 не укладався та не міг бути укладеним взагалі, оскільки ОСОБА_1 не був та не є його власником і не мав на нього жодних прав, у тому числі права розпорядження ним.

Він передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 200 доларів США за придбання автомобіля марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`ємом двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав на праві власності ОСОБА_4 , але договір купівлі-продажу цього автомобіля укладений не був, а розписка і довіреність на право розпорядження і користування транспортним засобом не свідчать про його укладення.

Таким чином, ОСОБА_1 набув і зберігає його грошові кошти безпідставно.

Ураховуючи наведене, просив встановити факт неукладення між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з другої сторони договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 5 200 доларів США, проценти за користування грошовими коштами за період з 05.12.2018 по 22.06.2020 у розмірі 1107,84 доларів США та 42526 грн 30 коп судових витрат, з яких 40000 грн витрат на професійну правничу допомогу і 2526,30 грн судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано неукладеним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з другої сторони.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 5 200 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2526,30 грн судового збору.

У решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 40000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи не подали.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, позивач надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду від 27.01.2023 змінити, а додаткове рішення суду від 14.02.2023 скасувати з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Судом встановлено, що 30.11.2018 на ім`я відповідача ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 , про що видано ТСЦ 0741 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . У свідоцтві в графі «особливі відмітки» міститься запис про заборону відчуження автомобіля протягом 365 днів з дня його першої реєстрації (т.1 а.с.31-32).

05 грудня 2018 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області посвідчив довіреність, видану Ліщиною Р. Т., згідно з якою ОСОБА_3 уповноважено безоплатно бути його представником у відповідних органах при вирішенні питань, пов`язаних з відчуженням належного йому у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 30.11.2018 ТСЦ 0741 автомобіля марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 та перераховано права ОСОБА_3 за цією довіреністю (т.1 а.с.29).

Автомобіль був фактично переданий і використовувався ОСОБА_3 ..

Також ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 розписку про продаж йому автомобіля марки «Opel Corsa» д.н.з. НОМЕР_2 та отримання від нього за продаж автомобіля грошових коштів у сумі 5 200 доларів США (т.1 а.с.54).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 200 доларів США за продаж автомобіля марки «Opel Corsa» НОМЕР_2 , який йому не належить і у подальшому договір купівлі-продажу цього транспортного засобу укладений не був, дійшов правильного висновку про набуття відповідачем ОСОБА_1 коштів за відсутності для цього правових підстав і обґрунтовано стягнув вказану суму з цього відповідача відповідно до статті 1212 ЦК України.

Разом із тим, при вирішенні вимоги щодо не укладення договору купівлі-продажу суд допустився помилки.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи зміст вказаних норм, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

По суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення судом такого факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого цивільного спору.

З урахуванням викладеного вище апеляційний суд зазначає, що самостійне визначення судом першої інстанції вимоги позивача у цій справі як визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством та не відповідає вимогам ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Із позовної заяви вбачається, що позивач вірно звернувся за захистом свого порушеного права і не просив визнати неукладеним договір купівлі-продажу автомобіля, а просив встановити саме факт не укладення договору купівлі-продажу (т.1 а.с.2-23).

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги щодо не укладення договору купівлі-продажу є помилковим, а тому його в цій частині необхідно змінити.

Наявна у матеріалах справи датована 05.11.2018 розписка ОСОБА_1 не містить істотних умов договору купівлі-продажу автомобіля, що додатково підтверджує відсутність підстав для констатації факту укладення договору. Крім того, кошти були передані ОСОБА_1 , а власником автомобіля є ОСОБА_4 ..

Що стосується довіреності від 05.12.2018, то вона свідчить виключно про наявність між особою, яка її видала ( ОСОБА_4 ) та особою, якій її видано ( ОСОБА_3 ) правовідносин, які є представницькими відносинами та жодним чином не підтверджує виникнення між сторонами договірних відносин купівлі-продажу.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права при призначенні судової почеркознавчої експертизи відхиляються апеляційним судом з таких підстав.

Клопотання про її призначення заявлено позивачем лише після того, як із написанням розписки не погодився відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, а тому клопотати про це при поданні позову у позивача не було необхідності.

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України належні, допустимі та достовірні докази про не написання розписки мав подавати саме відповідач ОСОБА_1 , як особа, яка не погоджується з вимогами та доказами позивача.

Оскільки таких доказів відповідач ОСОБА_1 не надав, а експертиза не проведена саме із-за відсутності вчинення певних дій відповідачем та його заінтересованості у такому доказі, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення безпідставно набутих коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на незрозумілу (у розшифровці) суму, яку саме було передано та дату розписки 05.11.2018 при тому, що вантажно-митна декларація була оформлена 15.11.2018, а реєстрація транспортного засобу 30.11.2018 відхиляються апеляційним судом, оскільки розписку писав сам відповідач і помилки вносив саме він, що підтверджується і виправленням року написання розписки «2008» на «2018» (т.1 а.с.54).

Усі події відбувалися саме 05.12.2018, що стверджується датою нотаріально посвідченої довіреності (т.1 а.с.29).

У розписці конкретизовано марку автомобіля та його номерний знак, який йому присвоєно 30.11.2018, про що зазначено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

І кошти отримано саме від ОСОБА_3 особи, якій видано довіреність 05.12.2018, а цифрове позначення отриманої суми коштів є загальноприйнятим та зрозумілим.

Посилання в апеляційній скарзі на можливість позивача оформити на себе цей автомобіль відхиляються апеляційним судом, оскільки зазначена обставина не є предметом позову.

Ураховуючи усі наведені обставини, судом встановлено факт, що між позивачем і відповідачами не укладався договір купівлі-продажу транспортного засобу. Доказів протилежного відповідачами суду не надано.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору, допустився помилки, у зв`язку із чим рішення суду в зазначеній частині також необхідно змінити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви засобами поштового зв`язку 25.01.2021 немайнова вимога підлягала оплаті фізичною особою судовим збором у розмірі 908 грн, а майнова вимога підлягала оплаті судовим збором у розмірі 1% від ціни позову 6307,84 доларів США у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день подання позову. Станом на 25.01.2021 офіційний курс гривні до долара США становить 28,1648 грн за долар США. Відповідно 6307,84 доларів США становило 177659,05 грн.

Таким чином, загальний розмір судового збору за подання позовної заяви становить 2684,59 грн (908 + 1776,59).

Позивач сплатив лише 2526 грн (т.1 а.с.1), не доплативши 158,59 грн.

Оскільки немайнова вимога стосується обох відповідачів, то сплачений судовий збір у розмірі 908 грн необхідно стягнути на користь позивача з обох відповідачів у рівних частках, тобто по 454 грн з кожного.

Оскільки майнову вимогу задоволено частково, то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, який становить 1464,57 грн (1% від 5200 доларів США, що еквівалентно 146456,96 грн).

Недоплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 158,59 грн необхідно стягнути із позивача в дохід держави.

Щодо оскарження відповідачем додаткового рішення суду від 14 лютого 2023 року про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи 14.02.2023 додаткове рішення суду та стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 40000 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено обґрунтування суми понесених витрат, які необхідно стягнути у повному розмірі, оскільки відповідач не звільняється від сплати таких витрат.

Проте, до таких висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Із позовної заяви вбачається, що позивач навів розрахунок судових витрат і просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 42526 грн 30 коп судових витрат, з яких 40000 грн витрат на професійну правничу допомогу і 2526,30 грн судового збору (т.1 а.с.21, 23).

Згідно з технічним записом судового засідання від 27.01.2023 позивач у судових дебатах просив задовольнити його позов; представник позивача також просив задовольнити позов та стягнути 42526 грн 30 коп судових витрат.

Суд, ухвалюючи рішення від 27.01.2023, вирішив позов задовольнити частково, із судових витрат стягнути лише сплачений позивачем судовий збір і у решті позову відмовити.

Тобто відмовити і у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн.

Наведене свідчить про те, що у позивача не було передбачених законом підстав для подання заяви про ухвалення додаткового рішення, а суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду таку заяву і задовольнив її.

Не погоджуючись із частковим задоволенням позову, позивач вправі був оскаржити рішення суду від 27.01.2023.

Разом із тим, позивач рішення суду не оскаржив, а тому апеляційним судом в частині відмови у позові це рішення суду і не переглядається.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині вирішення вимоги щодо не укладення договору купівлі-продажу та в частині стягнення судового збору зроблені з порушенням норм процесуального права, то в цій частині рішення суду від 27.01.2023 необхідно змінити, а у зв`язку з ухваленням додаткового рішення суду від 14.02.2023 з порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування додаткового рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану від його імені представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2023 року в частині вирішення вимоги щодо не укладення договору купівлі-продажу та в частині стягнення судового збору змінити.

Встановити факт не укладення між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з другої сторони договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Opel Corsa», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1248 куб.см, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1918 (одну тисячу дев`ятсот вісімнадцять) грн 57 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 158 (сто п`ятдесят вісім) грн 59 коп. судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2023 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді