Номер провадження: 22-ц/813/2347/23
Справа № 522/2681/21
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та витребування майна із незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

16.02.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому 30.03.2021 року уточнила, та просила встановити факт нікчемності Договору від 29 грудня 2020 року щодо придбання об`єкту нерухомості; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме реституцію та стягнути з відповідача раніше передану до Договору суму авансу 222 160 грн 00 коп (витребувати майно із незаконного володіння), та стягнути понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 29.12.2020 року між сторонами по справі було укладено попередній договір щодо придбання об`єкту нерухомості земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зазначено про те, що їй стало відомо, що попередній договір був укладений всупереч ч. 1 ст. 220 ЦКУ, ст.ст. 209,635,657 ЦКУ, а саме його не було нотаріально посвідчено, а тому такий договір є нікчемним і таким, що не породжує юридичних наслідків. За таких обставин, посилаючись на положення ч. 1 ст. 216 ЦКУ та ч. 1, 2 та 3 ст. 1212 ЦКУ позивач вважає, що отримані відповідачем за нікчемним правочином грошові кошти слід вважати майном, яке одержано без відповідної правової підстави, а тому раніше переданий за Договором аванс 222 160 грн. 00 коп. підлягає поверненню із застосуванням наслідків нікчемності правочину. Також зазначає про те, що у зв`язку з неотриманням відповіді на направлену відповідачу претензію від 28.01.2021 року змушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіним Р.Д. від 01.04.2021 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 передано на розгляд Овідіопольського районного суду Одеської області на підставі п. 1 ч. 1 ч. 3 ст. 31 ЦПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2021 року справа була передана до провадження судді Овідіопольського районного суду Одеської області Панасенко Є.М.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.05.2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину та витребування майна із незаконного володіння прийнято до провадження; призначено підготовче засідання по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та витребування майна із незаконного володіння, - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2021 року, а саме скасовано арешт на:

- земельну ділянку за кадастровим номером :01:009:1335, площею 0.0878, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214;

- земельну ділянку за кадастровим номером :01:009:1324, площею 0.0709, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подала ОСОБА_1 , в якій з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення, прийнятим з порушення норм матеріального права, без встановлення всіх обставин по справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та постановлене з численним порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню.

При цьому вказує, що справу розглянуто неповажним складом суду, оскільки відповідно до вимог ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються за її зареєстрованим місцем знаходження.

Однак, Приморським районним судом, посилаючись на ч. 1 ст. 30 ЦПК України було передано вказану справу за підсудністю.

Вказує, що судом першої інстанції було встановлено, що попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2020 року є нікчемним правочином в силу закону, у зв`язку з чим, у задоволенні позовної вимоги було відмовлено.

Апелянт погоджується з таким висновком суду першої інстанції та його не оскаржує.

Однак, вважає, що висновок суду в частині недоведеності факту передачі грошових коштів на виконання вимог попереднього договору не відповідає обставинам справи.

Так, як вбачається з пункту 5 Попереднього договору, продавець свідчить, що ця сума авансу у розмірі 8000 доларів США повністю отримана від покупця в момент підписання цього договору.

Тобто, підписуючи даний попередній договір відповідач підтвердила те, що отримала суму авансу саме у розмірі 8000 доларів США.

Відповідач у суді першої інстанції не заперечувала щодо підписання нею попереднього договору від 29.12.2020 року та не оспорювала справжність підпису, виконаного на попередньому договорі від її імені.

Вказує, що судом першої інстанції також не було взято до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17.06.2021 року по справі №711/5065/15-ц.

16 лютого 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому посилаючись на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та витребування майна із незаконного володіння.

Ухвалою від 18 січня 2022 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю, з якого також вбачається, що представник апелянта просить не розглядати клопотання про допит свідків.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 29.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язувалась продати, а ОСОБА_1 придбати об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та укласти в майбутньому у строк до 12.01.2021 року договір купівлі-продажу вищезазначеного об`єкту нерухомості.

У зазначений строк основний договір між сторонами укладено не було.

28 січня 2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено Претензію №1 щодо повернення грошових коштів за Договором від 29 грудня 2020 року, відповідно до якої Позивачем зазначено, що згідно п. 5 в рахунок оплати вартості об`єкту нерухомості Покупець на момент заключення попереднього договору передав, а Продавець отримав грошову суму (аванс) в розмірі еквівалентному 8 000 доларів США, а тому у зв`язку з не укладенням основного договору, керуючись п. 9 Попереднього договору звернулась до Відповідача з вимогою про повернення раніше сплаченої суми авансу.

Відповідно до п. 5 Попереднього договору в рахунок оплати об`єкту нерухомості Покупець на момент укладання цього Попереднього договору передав, а Покупець отримав грошову суму (аванс) у розмірі , що еквівалентно 8 000 (вісім тисяч) доларів США 28,29 центів.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами попередній договір є нікчемним, отже, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

В цій частині рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку.

Щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та вимог позивача про стягнення із відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 222 160 грн. 00 коп. що еквівалентно 8 000 доларів США, переданих за Попереднім договором від 29.12.2020 року, суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідно до п. 5 Договору, в рахунок оплати вартості вищезазначеного об`єкту нерухомості, Покупець на момент заключення цього попереднього договору передав, а Продавець отримав грошову суму (аванс) у розмірі, еквівалентному 8 000 Доларів США (станом на дату звернення до суду становить гривневий еквівалент суми в розмірі 222 160,00 грн. відповідно до курсу НБУ).

В відповіді на відзив представник позивача зазначав, що Покупець передав у якості авансу Продавцю 8000 (вісім тисяч доларів) США, а в подальшому з текстом стверджує, що Позивач передав Відповідачу суму авансу у розмірі 226 320 гривень, що еквівалентно 8 000 доларів США.

В відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає про те, що як вбачається з п. 9, п. 10 Договору йде мова саме про завдаток як суму грошових коштів, якою забезпечується виконання зобов`язання у повній відповідності до приписів та визначень, наведених в ст. 571 ЦК України.

Аналізуючи матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивачем не доведено заявлених вимог в частині застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з Відповідача (витребування із незаконного володіння) на користь Позивача передану за попереднім договором від 29.12.2020 року суду коштів у розмірі 222 160 гривень 00 копійок.

Позивачем не надано суду належних, допустимих доказів передачі відповідачу грошових коштів ні у сумі 222 160 гривень 00 копійок, ні у сумі 226 320 гривень. Крім того, Претензія №1 не містить суми коштів у національній валюті - гривні, яка нібито була передана позивачем відповідачеві, про що зазначає представник позивача в судовому засіданні, однак в цій же претензії зазначено про отримання продавцем грошової суми в розмірі 8 000 доларів США.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12 а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) міститься висновок про те, що «правове значення розписки може не обмежуватися посвідченням певних обставин. Наприклад, відповідно до наведених вище положень абзацу третього частини першої статті 937 та частини другої статті 1047 ЦК України розписка може підтверджувати укладення договору зберігання в письмовій формі, підтверджувати укладення договору позики та його умов. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому. При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому. Положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір».

У справі, що переглядається, судом встановлено:

29.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язувалась продати, а ОСОБА_1 придбати об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та укласти в майбутньому у строк до 12.01.2021 року договір купівлі-продажу вищезазначеного об`єкту нерухомості.

У зазначений строк основний договір між сторонами укладено не було.

28 січня 2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено Претензію №1 щодо повернення грошових коштів за Договором від 29 грудня 2020 року, відповідно до якої Позивачем зазначено, що згідно п. 5 в рахунок оплати вартості об`єкту нерухомості Покупець на момент заключення попереднього договору передав, а Продавець отримав грошову суму (аванс) в розмірі еквівалентному 8 000 доларів США, а тому у зв`язку з не укладенням основного договору, керуючись п. 9 Попереднього договору звернулась до Відповідача з вимогою про повернення раніше сплаченої суми авансу.

Відповідно до п. 5 Попереднього договору в рахунок оплати об`єкту нерухомості Покупець на момент укладання цього Попереднього договору передав, а Покупець отримав грошову суму (аванс) у розмірі , що еквівалентно 8 000 (вісім тисяч) доларів США 28,29 центів.

З відповіді на адвокатський запит ТОВ «Домстар» вбачається, що під час підписання попереднього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу земельної ділянки авансовий платіж у розмірі 8000 доларів США.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно часини першої статті 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 частини першої статті 216 ЦК України).

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються, зокрема, також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином ( пункт 1 частини статті 1212 ЦК України).

Таким чином, передані позивачкою кошти у розмірі 8000 дол. США підлягають стягненню з ОСОБА_2 на підставі статті 1212 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 8000 дол. США.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

При цьому вказана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 1 ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається зі змісту договору, сторони визначили у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки сторони у попередньому договорі передбачили суму у еквіваленті до долара США, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача кошти у національній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог.

Позивач просив стягнути кошти, внесені за попереднім договором в розмірі 222 160 грн 00 коп грн. Такий розрахунок нею було зроблено станом на день подачі позовної заяви із застосування офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на цю дату.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції слід скасувати у відповідній частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_4 в частині стягнення грошових коштів.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року в частини позовних вимог про стягнення з відповідача раніше переданої до Договору суму авансу 222 160 грн 00 коп. - скасувати.

Постановити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошові кошти у сумі 222 160 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 6250 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін