Дата документу 27.06.2023 Справа № 317/2213/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 317/2213/21 Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
№ 22-ц/807/1061/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
Судді доповідача Крилової О.В. на постанову від 27 червня 2023 року у справі Є.У.№ 317/2213/21 № 22-ц/807/1061/23
Складена відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України.
27 червня 2023 року розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна про визнання договорів дарування недійсними, суд постановив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

За обставинами справи ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Г.Ю. про визнання договорів дарування недійсними.

Протягом розгляду справи позивач змінював підстави позову, спочатку посилаючись на те, що вважав укладений договір договором довічного утримання, потім зазначав, що помилився , уклавши такий договір, в решті зазначив, що договір укладено ним внаслідок обману з боку відповідачів, які обманним шляхом змусили його погодитися на дарування, заздалегідь зазначаючи про те, що договір переслідує мету уникнення можливого подальшого розподілу майна між подружжям.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним зареєстрований в реєстрі за № 491 договір від 30.06.2020 року дарування земельної ділянки, кадастровий номер :08:001:2227, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Ганною Юріївною.

Визнано недійсним зареєстрований в реєстрі за № 489 договір від 30.06.2020 року дарування житлового будинку, що розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Ганною Юріївною.

Із судового рішення не вбачається яку саме підставу визнання недійним договору та з яких міркувань суд обрав як таку, що зумовлює задоволення позову.

Так, при апеляційному розгляді позивач зазначав, що він є освіченою людиною, свідомо уклав договір дарування, укладенню договору передувало спільне рішення подружжя подарувати будинок дочці.

При цьому всім сторонам правочину було відомо, що донька на час укладення договору навчається за межами України та буде продовжувати навчання щонайменше рік. Задля оформлення договору вона (обдарована) у визначений час приїздила до нотаріуса особисто.

За поясненнями усіх сторін в справі бажання передати будинок дочці було спільним рішенням подружжя.

Сторонам правочину нотаріусом роз`яснено, а ними підтверджено, що у момент укладення договору вони усвідомлюють значення своїх дій та керують ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договорі укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); не є удаваним.

Та обставина, що через рік після укладення договорів дарування батьки обдарованої розлучилися та мають невирішені майнові суперечки, не є підставою для визнання недійними договорів дарування, які були добровільно укладені всіма учасниками правочину за усвідомленою згодою позивача.

При апеляційному розгляді позивач наполягав на тому, що договір укладено внаслідок обману.

Про обман на його думку свідчить укладення до оформлення договорів дарування довіреності, яку донька надала своїй матері на управляння майном.

Разом з тим жодних доказів на підтвердження того, що видання такої довіреності пов`язано з наміром вилучення майна з можливого розподілу не надано.

Тим більше позивач сам пояснив, що усвідомлював, що укладає договір дарування. Відтак вже при укладенні договору він погоджувався на те, що відчуження майна унеможливить його розподіл між колишніми власниками.

За ст. 230 ЦК під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину.

При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, відтак для кваліфікації правочину як такого, що вчинений під впливом обману необхідно встановити наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Тобто тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Отже при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин та про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 Цивільного кодексу України) (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 та від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц ЄДРСРУ № 83925484 ).

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

У даній справі позивач не зазначив яка зі сторін правочинів ввела його в оману та не надав жодних переконливих доказів на підтвердження недобросовісної поведінки відповідачів.

Суд одночасно мотивував недійсність договору тим, що позивач діяв під впливом помилки та був введений в оману.

Водночас при вирішенні такого спору слід враховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (7 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 908/3262/16 (ЄДРСРУ № 72124386).

Також позивач посилався на те, що він деякий час залишався проживати у подарованому будинку, що нібито було умовою договору.

Натомість згідно практики Верховного суду, підставами визнання договору дарування недійсним є відсутність у дарувальника волевиявлення щодо безоплатної передачі майна у власність обдарованого під час укладання такого договору, а також дарування такого майна з обов`язковою умовою вчинення певної дії майнового або немайнового характеру на користь дарувальника. Дарування з умовою суперечить вимогам статті 171 Цивільного кодексу України, яка визначає договір дарування як безоплатну передачу майна у власність іншій особі. Крім того, згідно Цивільного кодексу України, умовою договору дарування є повне уявлення сторін про предмет договору і досягнення ними згоди щодо його істотних умов. Мета договору полягає у передачі майна у власність іншій особі виключно безоплатно та без взаємної винагороди.

Якщо особа після здійснення спірного правочину продовжує проживати у квартирі, це не свідчить про недійсність договору її дарування. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №335/8252/14-ц.

Позивач не зазначав що він помилявся щодо природи правочину, а та обставина, що він не сподівався, що обдарована буде на власний розсуд використовувати подароване майно, не є підставою для визнання недійсним договору дарування.

За таких обставин у суду першої та апеляційної інстанції не було жодних підстав для визнання правочинів недійсними.

Головуючий О.В. Крилова