Справа № 183/6481/19
№ 2/183/120/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Краснянської Д.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Піщанської сільської ради, про визнання недійсними рішень, державних актів про право власності на землю,

за участю:

представника позивача ОСОБА_6 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати недійсним рішення 24 сесії XXI скликання Піщанської сільської ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області від 12.01.1994р. в частині передачі ОСОБА_8 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,34 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Нв-000729, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №729;

- визнати недійсним рішення Піщанської сільської ради № 15 від 02.08.2008р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_8 »;

- визнати недійсним рішення 16 сесії IV скликання Піщанської сільської ради від 01.10.2004р. №15-16/1У про зміну рішення № 15 від 02.08.2002р.;

- визнати недійсним державний акт серія ЯЛ № 922343, виданий 07.11.2011р. відділом Держкомзему у Новомосковському р-н, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00233 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:003:0335;

- визнати недійсним державний акт серія ЯЛ № 922344, виданий 07.11.2011р. відділом Держкомзему у Новомосковському р-н, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00234 на право власності на земельну ділянку площею 0,097 га, кадастровий номер :04:003:0354.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником земельних ділянок із кадастровими номерами: :04:003:0175 та :04:003:0176 за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходяться біля ділянки будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акту серія ДП Нв-000729 земельна ділянка площею 0,34 га, за адресою АДРЕСА_1 , була передана ОСОБА_8 на підставі рішення 24 сесії XXI скликання Піщанської сільської ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області, в подальшому в державний акт були внесені зміни на підставі рішення 16 сесії IV скликання Піщанської сільської ради від 01.10.2004р., земельну ділянку роз`єднано на ділянку площею 0,25га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ділянку площею 0,097га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

У 2010 році з метою захисту прибережної водоохоронної зони річки Самара ТОВ «ВПВ «Сводбудпроект» було розроблено проект водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Самара в районі вул. Самарська, Шевченко с. Новоселівка, відповідно до проекту паркан закінчується земельною ділянкою буд. АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, приватним нотаріусом Новомосковського р-н. нотаріального округу Дніпропетровської області Лилою І.А. було відкрито спадкову справу № 21/2013.

На підставі заповіту померлої, її майно в порядку спадкування перейшло у спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Проте, позивач наполягає на тому, що Піщанською сільською радою не приймалося рішення про затвердження проекту водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Самара в районі вул. Самарська та Шевченко, а отже встановлення паркану порушило право позивача та інших мешканців с. Новоселівка на доступ до водних об`єктів, створюючи загрозу екологічний безпеці р. Самара /Т-1, а.с.2-20/.

У відзиві ОСОБА_5 (відповідач 4) просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не є членом територіальної громади с.Піщанка (Піщанської об`єднаної територіальної громади) оскільки він не є жителем с.Новоселівка, отже його законні права як члена територіальної громади не порушені, проте, як права відповідачів набуто на законних підставах, а саме, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , прийнята у спадщину у передбаченому законом порядку з додержанням вимог ст.1296 ЦК України, шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину, а також з урахуванням вимог ст.1225 ЦК України, згідно з якими право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Також, відповідач 4 зазначила, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваних рішень на його конкретні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси. Крім того, є недоведеними та не обґрунтованими доказами позивача про порушення його прав та інших мешканців с.Новоселівка на доступ до водних об`єктів, створення загроз екологічній безпеці р. Самара, оскільки відповідачами вказаних порушень не допущено, а отже, ці доводи є необґрунтованими та не підтвердженні жодними доказами

Також, відповідач 4 у відзиві наполягає на тому, що позивачем не надано жодних доказів того, що він є власником або користувачем спірних земельних ділянок розташованих за адресою АДРЕСА_1 , або земельної ділянки водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Самара в районні цього домоволодіння, а отже, позивач не має право звертатися до суду із зазначеними позивними вимогами на підставі ст.ст.152, 155 ЗК України. /Т-1, а.с.153-177/.

У відповіді на відзив позивач, доводи зазначені відповідачем спростував, та зазначив, що у травні 2018 року відповідачі демонтували паркан, що визначав межі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві приватної власності, почавши здійснювати земельні та будівельні роботи, здійснивши самовільний захват земельної ділянки водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Самара, чим спричинили забруднення річки та прибережної захисної смуги.

Також, посилаючись на ст. 55 Конституції України позивач заперечив проти доводів відповідача 4 стосовно того, що він не має право оскаржувати рішення Піщанської сільської ради, оскільки він не зареєстрований у с. Новоселівка, крім того, позивач наполягає на тому, що відсутність доказів не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі /Т-2, а.с.1-8/.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року відкрито провадження по цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження /Т-1, а.с. 115-116/.

Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року відмовлено представнику відповідача ОСОБА_5 у задоволенні клопотання про залишення позову без руху /Т-2,а.с.101-102/.

Ухвалою суду від 02 квітня 2021 року витребувано з архіву відділу Новомосковської районної державної адміністрації копії документів: - рішення 24 сесії XXI скликання Піщанської сільської ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області від 12.01.1994р., рішення Піщанської сільської ради № 15 від 02.08.2008р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_8 »; рішення 16 сесії IV скликання Піщанської сільської ради від 01.10.2004р. №15-16/1У /Т-2, а.с.109-113/.

Ухвалою суду від 25 травня 2021 року закінчено підготовче провадження справа призначена до розгляду по суті /Т-2, а.с.125-126/.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Також надавши детальні пояснення які викладені в позовній заяві та запереченні на відзив.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі пославшись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву, надавши детальні пояснення по суті справи.

Представник та відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі надавши детальні пояснення по суті справи.

Представник Піщанської сільської ради проти задоволення позову заперечила, просила відмовити у задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, відзиву не надала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, відзиву не надала.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, дослідивши подані заяви, відзив, відповідь на відзив, пояснення та заперечення, а також докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини.

На підставі рішення 24 сесії XXI скликання Піщанської сільської ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області від 12.01.1994р. земельна ділянка площею 0,34 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була передана у власність ОСОБА_8 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ДП Н в- 000729 /Т-1, а.с.21, Т-2, а.с.119/.

Суду надано копію листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до якого, із земельної ділянки площею 0,34 га, сформовано дві земельні ділянки: - площею 0,25 га, цільове призначення для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий № :04:003:0353) та площею 0,097 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (кадастровий № :04:003:0354) /Т-1, а.с.22-23/.

Також, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області було відкрито спадкову справу, зазначені земельні ділянки на підставі заповіту перейшли у спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /Т-1, а.с.180-219/.

Позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок із кадастровими номерами: :04:003:0175 та :04:003:0176 які знаходяться на іншій стороні вулиці за адресою: АДРЕСА_2 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку /Т-1, а.с.56,57/.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 як на підставу для заявлених ним позовних вимог посилається на неправомірність рішень Піщанської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,34 га по АДРЕСА_1 , тим самим, порушуючи його законні права і інтереси як члена територіальної громади с. Піщанка на доступ до користування земельною ділянко загального користування (прибережна смуга) та створюючи загрозу екологічній безпеці р. Самара.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав.

Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки ОСОБА_8 ) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Статтею 23 ЗК України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Вирішуючи позов в частині визнання недійсним державного акту, суд звертає увагу на наступне.

Порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було визначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 року №43.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом (з 14 жовтня 2008 року абзац перший частини першої статті 116 ЗК України доповнений словами «або за результатами аукціону»).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року - державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-836цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи позов в частині визнання недійсним рішень Піщанської сільської ради, суд звертає увагу на наступне.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Саме таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.

Як встановлено судом, позивач є власником земельних ділянок які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, він не є ні власником, ні володільцем, ні законним користувачем спірної земельної ділянки, ні навіть суміжним землекористувачем, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час винесення оспорюваних рішень були порушенні права чи інтереси позивача суду не надано.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Позивачем, в порушення вимог статті 81 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, на адресу суду не було надано жодних об`єктивних доказів як порушення відповідачем 5 законодавства при прийнятті оскаржуваних позивачем рішень, так і порушення безпосередньо його законних прав чи охоронюваних законом інтересів, доказів, які б стали підставою для задоволення позовних вимог, судом такі підстави не встановлені, а тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Піщанської сільської ради № 15 від 02.08.2002р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_8 » та рішення 16 сесії 4 скликання від 01.10.2004 р. № 15-16/1У по зміну рішення № 15 від 02.08.2002р, саме з підстав недоведеності позову.

Щодо доводів позивача про те, що Піщанською сільською радою не приймалось рішення про затвердження проекту водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Самара в районі вул. Самарська, Шевченко с.Новоселівка, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймищ уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 «Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок», затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (який діяв на момент виділення спірних земельних ділянок та виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

У висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22 грудня 2014 року у справі №6-206цс14 зазначено, що відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Також суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що дії відповідачів створили загрозу екологічній безпеці річці Самара, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували на наявність зазначеної загрози, такі обставини зазвичай можуть встановлюватися висновками експертів.

Що стосується строку позовної давності для звернення до суду на якому наполягає відповідач 4, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Між тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 по справі № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 зазначено, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Так, звертаючись до суду відповідач ОСОБА_5 як на підставу застосування строків позовної давності посилалась на те, що відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 з 2009 року, проте із позовною заявою він звернувся лише у 2019 році, за таких підстав, позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом передбачений статтею 257 ЦК України.

Отже, враховуючи встановлення судом факту обізнаності позивача про порушене право, відсутності підстав для поновлення йому строку для звернення до суду з позовом, з огляду поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд приходить до висновку, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підстава для відмови у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,4, 10, 11, 13, 14, 60, 61, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Піщанської сільської ради про визнання недійсними рішень, державних актів про право власності на землю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП не відомий, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: Піщанська сільська рада, ідентифікаційний код юридичної особи 04338836, юридична адреса: Дніпропетровська область, Новомосковський р-н, с. Піщанка, вул. Центральна, 4.

Суддя О.В. Сорока.