Провадження № 2/522/2574/23
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Шумило М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД» про визнання права власності, вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду міста Одеси знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 , відповідач: ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД» про визнання права власності, вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

08.09.2020 р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності, вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2020 року (суддя Домусчі Л.В.), заявлено самовідвід судді Домусчі Л.В.

18.09.2020 року справа надійшла в провадження судді Шенцевої О.П.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 29 вересня 2020 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Шенцева О.П. прийняла справу до розгляду.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2021 року Приморським районним суд м. Одеси прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2021 року розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі заяву представника ТОВ «ВІТОРНЕЗЗЛІМІТЕД» про залучення третьої особи до участі у справі, клопотання представника ТОВ «ВІТОРНЕЗЗЛІМІТЕД» задоволено, залучено до участі у цивільній справі № 522/15346/20 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД», у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2021 року, розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів було його задоволено та витребувано у Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса засвідчену копію спадкової справи №239/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яку почато 06 серпня 2014 року, індекс справи 02-14.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 серпня 2022 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 про витребування доказів його було та витребувано з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ., в тому числі, але не виключно: належним чином засвідчені копії заяв ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , 1962 р.н. (або заяви, поданої в їх інтересах законним представником) про реєстрацію у визначеному місці проживання, копію заяви (згоди або іншого документа) ОСОБА_3 , 1962 р.н. (колишнього власника житлового приміщення АДРЕСА_1 .) про реєстрацію у відповідному житловому будинку ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , а також копії інших документів, які подавалися визначеними особами для реєстрації місця проживання, та копії документів, що оформлені за результатами реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , а також витребувати інформацію (за наявності) відомості про місце і дати попередньої реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 серпня 2022 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про витребування у Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса засвідчену копію спадкової справи №239/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яку почато 06 серпня 2014 року, індекс справи 02-14, засвідчена копія якої повинна була залишитись в нотаріальній конторі, а копію спадкової справи засвідчити написом «копія з копії». У випадку вилучення (виїмки) оригіналу (копії) спадкової справи №239/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яку почато 06 серпня 2014 року, індекс справи 02-14 на підставі судового рішення, зобов`язати Приморську державну нотаріальну контору у місті Одеса (, адреса: 65039, м.Одеса, вул.Середньофонтанська, буд. 19-Б) повідомити підстави вилучення (виїмки) спадкової справи (її копії) та надати копію відповідного судового рішення.

14 лютого 2023 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 серпня 2022 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про витребування матеріалів спадкової справи №239/2014 або її копії, які знаходяться у володінні ГУНП в Одеській області Відділ поліції №2 Одеського районного управління поліції №1, матеріал досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002507 від 15.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення , що передбачено ч. 2 ст. 190 КК України.

Також представником ОСОБА_1 було подано додаткові докази , а саме постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 10.11.2021р.. №3350с/02-31, 10.11.2021р., №3351с/02-31, від 09.08.2022 р., №1629с/02-31, від 12.08.2022р, №1651с/02-31 щодо видачі свідоцтва на право отримання спадщини на спірну квартиру, що були видані Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса, спадкова справа №239/2014. Але вказані Постанови до спадкової справи №239/2014 залучені не були, надійшли окремо.

31 травня 2023 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси підготовче провадження було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 надані до суду письмові пояснення в яких вона підтримала заявлену позовну заяву, наполягала на її задоволенні посилаючись на те, що, заведено спадкову справу №239/2014, та позивачка ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкова справа вилучена слідчим СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Тесленко Д.В. на підставі ухвали Приморського районного суду від 23.07.2020 року, №522/11465/20. Вимагає також усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні квартирою за адресою, АДРЕСА_2 , вселення п озивачки ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача ОСОБА_2 та третіх осіб не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою. Згодом, ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог від 29.07.2021року, де зазначено вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування на та часток у квартирі АДРЕСА_3 , та вимоги усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом її вселення до вказаної квартири.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 надав до суду відзив та письмові пояснення, в яких він заявлену позовну заяву та Заяву про збільшення позовних вимог від 29.07.2021р. вважає необґрунтованими та вважає такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що позивачка ОСОБА_1 не вказує, хто саме оспорює та/або не визнає її право власності, чи не зазначає, що втратила документ, який засвідчує право вже оформленої власності, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не залишилось неврегульованих питань з приводу порядку оформлення прийняття спадщини, отже предмет спору відсутній, що будь-яких перешкод не створює, що заявлено позовні вимоги до невстановлених третіх осіб, вважає оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником квартири, що визнається позивачем ОСОБА_1 , та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., що лише власник, що має відповідно зареєстроване право власності на нерухомість, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності та у користуванні цією квартирою, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню та є передчасними.

Також ОСОБА_2 було заявлено зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що відповідачка ОСОБА_1 не є власником квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., та враховуючи, що вона також не членом сім`ї відповідача та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , вважає, що лише власник, що має відповідно зареєстроване право власності на нерухомість, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності та у користуванні цією квартирою, а тому позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації підлягають задоволенню.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні просив первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Суд, дослідивши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, зустрічний позов також задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса (, адреса: 65039, м. Одеса, вул. Середньофонтанська, буд. 19-Б) заведено спадкову справу №239/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яку почато 06 серпня 2014 року, індекс справи 02-14. На ім`я ОСОБА_2 було видано, після смерті ОСОБА_3 , Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку спірної квартири АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано відповідним чином. Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири, що визнається позивачем ОСОБА_1 , та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкова справа вилучена слідчим СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Тесленко Д.В. на підставі ухвали Приморського районного суду від 23.07.2020 року, №522/11465/20.

Лист Приморської державної нотаріальної контори від 28.07.2020 р., №1589с/02-14 містить зазначення, що спадкова справа вилучена слідчим СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Тесленко Д.В. на підставі ухвали Приморського районного суду від 23.07.2020 року, №522/11465/20.

Позивачка ОСОБА_1 має, на дату подання позову, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Підставою для свого позову ОСОБА_1 , стверджує, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкова справа №239/2014 вилучена слідчим СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Тесленко Д.В. на підставі ухвали Приморського районного суду від 23.07.2020 року, №522/11465/20. Позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги ст.392 ЦКУ як власник майна, але доказів, що є зареєстрованим власником нерухомого майна не надала. Також, позивачка ОСОБА_1 не зазначає, хто саме оспорює та/або не визнає її право власності, чи не зазначає, що втратила документ, який засвідчує право вже оформленої власності. Також, не зазначає яким саме чином відповідач ОСОБА_2 своїм зверненням до поліції позбавив права розпоряджатися своїм майном. Доказів отримання саме відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину Позивачкою ОСОБА_1 не надано.

Надані представником позивачки постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 10.11.2021р.. №3350с/02-31, 10.11.2021р., №3351с/02-31, від 09.08.2022 р., №1629с/02-31, від 12.08.2022р, №1651с/02-31 щодо видачі свідоцтва на право отримання спадщини на спірну квартиру, що були видані Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса (, адреса: 65039, м. Одеса, вул.Середньофонтанська, буд. 19-Б), спадкова справа №239/2014, до спадкової справи №239/2014 залучені не були, надійшли окремо, оскаржені не були.

До того ж, вони були видані вже після звернення позивачки до суду, отже підлягають розгляду в окремому судовому провадженню. Відповідно до ч.1, ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно, оскільки позов подано у 2020 році, то саме на цей момент й повинні бути вже порушено питання захисту у суді. Таким чином, позивачка не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом щодо вказаних Постанов, оскільки у позові, що розглядається судом, та уточненні до нього, вказані обставини не наведені.

Також зважаючи, що згідно вимог п.11.6. Правил нотаріального діловодства, Наказ Міністерства юстиції України від 22.12.2010р., № 3253/5 у спадкову справу підшиваються всі документи, пов`язані з оформленням спадкових прав. Документи систематизуються у хронологічному порядку за датами їх надходження, виконання, підписання, видачі тощо. Однак, незрозуміло яким чином винесено вказана Постанови та чи залучені вони до спадкової справи. Не наведено причини відмови щодо вчинення нотаріальних дій відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат». Відтак, суд ставиться критично до вказаних доказів.

Доказів створення перешкод, які створювали невідомі особи, яким дозволено було проживати відповідачем ОСОБА_2 не надано. Будь-яких дій по створенню перешкод здійснених саме відповідачем ОСОБА_2 в тексті позову не наведено. Позивачка ОСОБА_1 не надала докази, що саме насильницькі дії невстановлених осіб змусили її покинути квартиру та не наведено доказів, що саме замінені відповідачем ОСОБА_2 замки у вхідних дверях перешкоджають їй проживати у квартирі. Але будь-яких доказів перешкоджання саме відповідачем ОСОБА_2 проживати позивачці ОСОБА_1 в квартирі до позову залучено не було.

Як зазначено в п.23. Постанови ПЛЕНУМІ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування»:

«Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.»

Доказів отримання саме відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивачкою ОСОБА_1 не надано. Постанови про відмову вчинення нотаріальних дій в порядку ст.49 Закону України «Про нотаріат» не винесено, зазначення підстав для відмови позивачці ОСОБА_1 вчинення нотаріальних дій в порядку ст.42 Закону України «Про нотаріат» також не зазначено.

Згідно зі статтею 182 ЦКУ право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до положень ст.391 ЦКУ, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладене, лише після державної реєстрації права власності позивачка ОСОБА_1 може заявити вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою. Відтак такі позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.

Між тим у зустрічному позові ОСОБА_2 стверджує, що будь-яких доказів, що ОСОБА_1 є власником квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., немає, та враховуючи, що вона також не членом сім`ї відповідача ОСОБА_2 , вважає, що лише власник, що має відповідно зареєстроване право власності на нерухомість, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності та у користуванні цією квартирою, а тому позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації підлягають задоволенню.

Тому вважає, що ОСОБА_1 є такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Жодних цивільно-правових договорів (оренди, найму, та будь-яких інших) стосовно проживання в домоволодінні між ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 не існує. Відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована без згоди ОСОБА_2 , добровільно не знімається з реєстрації, комунальні платежі не сплачує. Будь-яких усних домовленостей між відповідачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно їх реєстрації в квартирі також не існує. Реєстрація відповідачки ОСОБА_1 квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . позбавляє ОСОБА_2 можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном придбаним для вільного використання та проживання в ньому.

Постановою ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Крім того, даний висновок має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

За правилом ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення на підставі заяви особи або її представника, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо.

Згідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п. 26 вказаних вище Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Вказані Правила втратили чинність 14.03.2022 року.

На момент винесення вказаного рішення суду діє Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265. Відповідно до п.50 вказаного Порядку встановлено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі серед іншого заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Отже власник житла не позбавлений права звернутись з такою заявою у позасудовому порядку. Таким чином, звернення з такими позовними вимогами є передчасним.

Згідно вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі положень ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

На підставі п. 4 ч. 2 ст. 43 та ч. 2 ст. 49 ЦПК України, сторони по справі зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-УІ, суди України при розгляді справ застосовують конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ст. 17 Загальної декларації прав людини, відповідно до якої кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Право приватної власності є непорушним.

Ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до вимог ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 2 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як слідує із ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 321 ЦК України).

Ніяких законних підстав для позбавлення права власності на належну їй частку спірної квартири або ж обмеження її права використовувати цю частку не має.

Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлює, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як слідує із ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлює, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як слідує із ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із ч. 1 ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Ч. 4 ст. 9 ЖК України встановлює, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ст. 155 ЖК України передбачає, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Ч. 2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями4,5,12,13,81,83,89,141,265,352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД» про визнання права власності, вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 23 червня 2023 року.

Суддя

14.06.2023