Номер провадження: 22-ц/813/1299/23
Справа № 522/3239/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги представника Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Котовської місцевої прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який в подальшому уточнював, до Котовської місцевої прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Позовом мотивований тим, що Котовська місцева прокуратура 05.03.2010 року порушила кримінальну справу №1 у відношенні ОСОБА_1 як генерального директора ТОВ «Світанок» по факту фіктивного банкрутства і службового підлогу за ознаками складу злочинів, передбачених ст. 218, 366 ч.2 КК України. 02.12.2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення по ст. 218, ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України та обрано запобіжний захід підписку про невиїзд і накладено арешт на майно. Кримінальну справу було скеровано до Котовського міськрайонного суду Одеської області, який 17.05.2011 року виніс відносно ОСОБА_1 виправдувальний вирок, проте за апеляційною скаргою відповідача 08.12.2011 року вказане рішення суду було скасовано та матеріали справи направлені на додатковий розгляд до Котовського міськрайонного суду Одеської області. 11.11.2013 року по справі №1516/153/2012 відносно ОСОБА_1 суддею Котовського міськрайонного суду Одеської області було винесено вирок, згідно якого ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 365 ч.3, ст. 366 ч.2 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 2 роки, зі стягненням штрафу у дохід держави у розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 13 600 грн. Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу у виді попередньої підписки про невиїзд, арешту майна знято не було. 18.03.2014 року вказаний вирок від 11.11.2013 року було скасовано апеляційним судом Одеської області, а справа направлена на додаткове розслідування до Котовської міжрайонної прокуратури. Після повернення прокурору на додаткове розслідування кримінальна справа зареєстрована до ЄРДР за № 0000015 по ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України. У зв`язку з відсутністю доказів вини ОСОБА_1 за вказаним фактом, 19.08.2014 року слідчий відділ Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області безпідставно вніс додатково до ЄРДР відомості відносно нього під №0001274 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. У подальшому всі ці кримінальні провадження відносно нього були об`єднанні в одне провадження за № 0000015 і розслідувались Котовською місцевою прокуратурою. За результатами досудового розслідування вказаного кримінального провадження Котовська місцева прокуратура 15.10.2014 року скерувала до Котовського міськрайонного суду Одеської області клопотання про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Проте ОСОБА_1 заперечував проти вказаного клопотання, тому ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27.11.2014 року справу повернуто прокурору для проведення досудового розслідування. За результатами досудового розслідування 25.12.2014 року вказане кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрито старшим прокурором Котовської міжрайонної прокуратури Дубровським А.В. за відсутністю ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.4 ст. 358 КК України. Законність вказаного рішення було перевірено 16.09.2016 року комісією прокуратури Одеської області, якою визнано обґрунтованим рішення про закриття кримінального провадження.

За викладених обставин, позивач вказував, що йому була нанесена величезна моральна та матеріальна шкода, оскільки відносно нього було незаконно порушено кримінальну справу, навмисно створено штучні докази вини, часто та безпідставно викликали на допити та слідчі дії, погрожували арештом; незаконно пред`явлено обвинувачення, якого він не вчиняв, та незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності; обрано відносно нього запобіжні заходи підписка про невиїзд та на його майно накладено арешт; незаконно визнано винним у вчинені злочину, якого він не вчиняв та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років. Зазначав, що протягом тривалого часу, будучи невинним, він вимушений був доводити своїм сусідам, друзям, колегам, партнерам по бізнесу, родичам те, що він не скоював ніякого злочину. У результаті тривалого стресу та психологічного тиску у нього погіршилось здоров`я, він отримав каліцтво та 3 групу інвалідності. Були суттєво порушенні його зв`язки у суспільстві та він до теперішнього часу прикладає багато зусиль для їх налагодження. Тому, на думку позивача, внаслідок перебування під слідством з 02.12.2010 року по 25.12.2014 року, він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Посилався на те, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», на 2020 рік передбачено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 4723 грн., тому в безспірному порядку йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 226 704 грн. (4723 грн. х 48 місяці (за період із 02.12.2010 року по 25.12.2014 року). Проте, як вказував позивач, даної суми відшкодування недостатньо та на підставі використаних наукових методик встановлення заподіяної моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань, який розробив у 1997 році ОСОБА_2 , зареєстрованого Міністерством юстиції України 03.03.2010 року під №14.01.04, та методики ОСОБА_3 « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка зареєстрована в додатку №16 до наказу Міністерства юстиції України від 30.07.2010 року №1722/5, він самостійно зробив розрахунок моральної шкоди, яку вважає йому було завдано Котовською місцевою прокуратурою та Котовським міськрайонним судом Одеської області у період з 02.12.2010 року по 25.12.2014 року. За результатом розрахунку позивача, сума моральної шкоди визначена у розмірі 765 126 грн. Вказуючи, що саме ця сума є достатньою для компенсації його моральних страждань, позивач просив суд стягнути цю суму на його користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, а також стягнути судові витрати. За викладених обставин звернувся до суду з дійсним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 292 856, 90 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 9200 грн. у рахунок відшкодування судових витрат на правову допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права:

-представник Державної казначейської служби України просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі;

- ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок Державного бюджету України 972 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 9 200 грн. у рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Будучи в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 20.06.2023 року на 15-00 годину, ОСОБА_1 , представники Державної казначейської служби України, Котовської місцевої прокуратури Одеської області в судове засідання не з`явилися.

Від ОСОБА_1 20.04.2023 року до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Від представників Котовської місцевої прокуратури Одеської області та Державної казначейської служби України заяв та клопотань з повідомленням про причини не явки та відкладення розгляду справи не надходило.

Представник Одеської обласної прокуратури будучи присутньою в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду апеляційних скарг Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 без присутності апелянтів та їх представників. Також не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України та просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 292 856 грн. 90 коп., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди виходячи з визначеного судом періоду стягнення та розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період.

Дані висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення моральної шкоди в цілому відповідають встановленим у справі обставинам.

Разом з тим погоджуючись з рішенням районного суду про часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні з урахуванням наведених у цій постанові обґрунтувань.

Судом встановлено, що:

- 05.03.2010 року Котовською міжрайонною прокуратурою у відношенні ОСОБА_1 порушено кримінальну справу №1 по факту фіктивного банкрутства і службового підлогу за ознаками складу злочинів, передбачених ст. 218, 366 ч.2 КК України (т. 1 а. с. 9-10).

- 02.12.2010 року помічником Котовського міжрайонного прокурора Одеської області Хлевною Д.В. було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_1 у скоєні злочину, передбаченого ст. 218, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 365 КК України.

- Постановою Котовської міжрайонної прокуратури від 02.12.2010 року було накладено арешт, зокрема, на квартиру позивача. Також до позивача було застосовано як запобіжний захід підписку про невиїзд.

- Помічником Котовського міжрайонного прокурора Одеської області Хлевною Д.В. 29.12.2010 року у відношенні ОСОБА_1 було складено обвинувальний акт та матеріали кримінальної справи були направлені до Котовського міськрайонного суду Одеської області для розгляду.

Вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області 17.05.2011 року ОСОБА_1 по пред`явленому обвинуваченню було виправдано (т. 1 а. с. 38-49).

За результатами апеляційного оскарження вказаного вироку, 08.12.2011 року апеляційним судом Одеської області вказане рішення суду було скасовано та матеріали кримінальної справи направлені на додатковий розгляд до Котовського міськрайсуду (т. 1 а. с. 50-54).

За результатами нового розгляду кримінальної справи №1516/153/2012 вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2013 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України; призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 2 роки, зі стягненням штрафу у дохід держави у розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 13 600 грн. Запобіжний захід у відношенні нього до вступу вироку в законну силу залишив попередню підписку про невиїзд, арешт із майна не зняв (т. 1 а. с. 55-62).

- 18.03.2014 року вказаний вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2013 року було скасовано Апеляційним судом Одеської області, а справа направлена на додаткове розслідування до Котовської міжрайонної прокуратури.

- 12.05.2014 року у зв`язку з прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості відносно позивача за номером кримінального провадження № 0000015 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, тобто підробка документів та їх подальше використання.

- згідно з листом Котовської місцевої прокуратури від 18.03.2020 року кримінальне провадження №0001274 було об`єднано з кримінальним провадженням №0000015, подальше досудове розслідування проводилось та приймалось рішення по кримінальному провадженні за №0000015 (т. 1 а. с. 131).

- 25.12.2014 року кримінальне провадження № 0000015 від 12.05.2014 року відносно ОСОБА_1 було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в його діях ознак складу злочину (т.1 а. с. 63-68).

Тобто, позивач перебував під слідством та судом 4 роки, у період з 02.12.2010 року по 25.11.2014 року, що становить 48 місяців та 23 дні.

У період досудового розслідування та тривання розгляду кримінальної справи, позивач періодично знаходився на лікуванні (за період з 18.11. по 28.11.2011 року згідно виписки (епікризу) з історії хвороби №4349/1073 (т. 1 а. с. 70-72), у період з 25.01.2012 року по 03.02.2012 року згідно виписки з історії хвороби №1148 (т. 1 а. с. 74-75), у період з 21.01.2014 року по 31.01.2014 року згідно виписки з історії хвороби №882/7 (т.1 а. с. 76-77)). 01 березня 2016 року позивачу було присвоєно статус інваліда 3 групи інвалідності (довідка МСЕК №721143 від 01.03.2016 року (т. 1 а.с. 80).

Колегія суддів виходить з наступного.

Цивільним законодавством України, зокрема положеннями ст. 1176 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У відповідності до ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування такої шкоди виникає зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Статтею 3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що у вказаних вище випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели

до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Відповідно до ч.4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 сформульовано висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз частини четвертої статті 1176 ЦК України свідчить про те, що під самообмовою, які виключає відшкодування шкоди державною, необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.

Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду

від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).

Позивач під час провадження досудового слідства і під час перебування справи в судах першої та апеляційної інстанції вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнавав.

Слід зазначити, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що розмір такого відшкодування заявленого позивачем до стягнення 765 126 грн., розрахований за методикою ОСОБА_2 не може бути взятими до уваги, оскільки дана методика втратила чинність. Проте законодавцем визначено гарантований розмір моральної шкоди, який розраховується виходячи з розміру не менше одного установленого мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Враховуючи наведене судом обчислений розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача виходячи з тривалості періоду перебування його під слідством і судом з 02.12.2010 року до 25.12.2014 року, тобто за 48 місяців враховуючи мінімальний розмір заробітної плати встановлений на 01.01.2021 року 6 000 грн. щомісячно.

Разом з тим набувши такий справедливий висновок, суд першої інстанції здійснив некоректний камеральний розрахунок моральної шкоди у розмірі 292 856 грн. 90 коп.

Між тим правильний розрахунок становить: 6 000 * 48 місяців + 6 000/31* 23 дні = 288 000 + 4 451, 65= 292 451,65 грн.

Представник Державної казначейської служби не погоджуючись з рішенням суду в частині обчислення розміру моральної шкоди виходив з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2021 рік 2189 грн.

В свою чергу позивач ОСОБА_1 вважав, що при обчисленні розміру моральної шкоди підлягає застосуванню розмір заробітної плати у розмір 6500 грн., до якої він був збільшений з 01.12.2021 року з подальшим збільшенням показників заробітної плати.

Колегія суддів вважає наведені позиції сторін неприйнятними.

Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 000,00 грн, внаслідок чого мінімально гарантований законодавством розмір моральної шкоди з урахуванням періоду перебування позивача під слідством та судом склав 292 451,65 грн. (6 000 * 24 місяці + 6000/31*23 дні).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, і підстав для відступу від нього не вбачається.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є неспроможними, оскільки засновані на невірному розумінні законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Колегія суддів вважає частково прийнятними доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в частині стягнення шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, внаслідок чого резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, оскільки судом першої інстанції помилково стягнуто шкоду з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, у той час, як шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тому апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування шкоди 292 451 гривень 65 копійок.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 22.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова