Справа №461/7214/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2023 року Галицький районний суд міста Львова
у складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Сливка І.П.
за участю прокурора Машталяра Ю.А.
представника позивача Павлової З.
Керівник Франківської окружної прокуратури міста в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи на стороні позивача: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння
Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що 04.01.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р. проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, загальною площею 192,1 кв.м. на АДРЕСА_2 .
Прокурор Машталяр Ю.А. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому.
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала.
Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Також відповідачі не подали до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відтак, згідно ст.223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у відсутності учасників, які не з`явилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
З висновку вбачається, що до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» звернулась ОСОБА_1 з проханням об`єднати нежитлові приміщення квартири АДРЕСА_3 в нежитлові приміщення з присвоєнням № 5.
Крім цього, як вбачається з вказаного висновку, у ньому також описано складові частини майна, яке буде об`єднано: 1) квартира АДРЕСА_3 , яка належить Відповідачу на підставі договору дарування № 6774 від 03.07.1996, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. (до квартири належить підвал площею 15,5 кв.м.); 2) нежитлові приміщення (підвал) площею 17,3 кв.м., які належать відповідачу на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1126 від 07.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т.; 3) нежитлове приміщення загальною площею 36,8 кв.м., яке надане відповідачу в користування згідно розпорядження Галицької районної адміністрації № 994 від 22.08.1997; 4) нежитлове приміщення загальною площею 23,0 кв.м., яке надане відповідачу в користування згідно розпорядження Галицької районної адміністрації № 1344 від 19.11.1997; 5) комори в підвалі площею 25,3 кв.м. та 8,0 кв.м., якими користується відповідач згідно інформаційної довідки № 572 від 19.09.2018, виданої Львівським комунальним підприємством «Айсберг».
Таким чином, у вказаному висновку зазначено, що технічно можливо об`єднати квартиру АДРЕСА_4 з нежитловими підвальними приміщеннями з присвоєнням АДРЕСА_3 по фактичному користуванні загальною площею 192,1 кв.м.
Вказане нежитлове приміщення на момент продажу належало продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого 18.12.1995 виконкомом Львівської міської ради народних депутатів та договору дарування, виданого 20.03.2012 Першою Львівською державною нотаріальною конторою за № 2-265.
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 була законним власником нежитлового приміщення площею 17,3 кв.м. по АДРЕСА_2 та розпорядилась належним їй майном шляхом його відчуження на користь ОСОБА_1 , яка за наслідками укладення правочину набула право приватної власності на нього.
Вказане нежитлове приміщення на момент продажу належало продавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого 02.02.1998 виконкомом Львівської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 89.
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були законним власниками нежитлового приміщення площею 22,1 кв.м. по АДРЕСА_2 та розпорядились належним їм майном шляхом його відчуження на користь ОСОБА_1 , яка за наслідками укладення правочину набула право приватної власності на нього.
Стосовно набуття ОСОБА_1 права власності на спірні нежитлові приміщення площею 104,8 кв.м. (192,1 кв.м. 43,9 кв.м. 4,0 кв.м. 17,3 кв.м. 22,1 кв.м. = 104,8 кв.м.), суд встановив наступне.
Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , виданого 25.03.1994 Львівською міською адміністрацією, ОСОБА_7 набула право власності внаслідок приватизації цієї квартири загальною площею 36,5 кв.м., до складу якої також належала комора в підвалі площею 4,0 кв.м.
Згідно договору довічного утримання № 22 від 25.01.1995, ОСОБА_7 передала у приватну власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_8 , до складу якої відноситься комора в підвалі площею 4,0 кв.м.
В подальшому, ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_9 купив вищевказану квартиру (з підвалом площею 4 кв.м.), що підтверджується договором № 2125 від 04.06.1996.
На підставі договору дарування квартири № 6774 від 03.07.1996, ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_3 разом із коморою в підвалі площею 4,0 кв.м.
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 564 від 18.10.1996 ОСОБА_1 дозволено використання приміщення належної їй квартири як нежитлової.

Згідно з розпорядженнями Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів № 1097 від 19.11.1996 розглянуто заяву гр. ОСОБА_1 , висновок міжвідомчої комісії Галицького району та дозволено виконати роботи по влаштуванню дверного пройому та виконання внутрішнього перепланування квартири згідно поданих проектних пропозицій, у результаті чого площа квартири змінилась та становить 43,9 кв.м.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач зверталася до Львівського комунального підприємства «Айсберг» із заявою від 13.08.2018 щодо видачі їй довідки, за наслідками чого ЛКП було видано інформаційну довідку № 573 від 19.09.2018 про те, що ОСОБА_1 користується коморою в підвалі (літ. ІV) площею 15,5 кв.м.

14.11.2018 ОСОБА_1 звернулась із заявою № 31172452 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т., який 14.11.2018 на підставі договору дарування квартири № 6774 від 03.07.1996 здійснив державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_3 , з вказівкою про належність до неї комори в підвалі (літ. ІV) площею 15,5 кв.м.

Таким чином, з вищевказаних правочинів, вчинених відносно квартири АДРЕСА_3 , вбачається, що комора в підвалі (літ. ІV) площею 15,5 кв.м. не була складовою цієї квартири, адже вона переходила від одного набувача до іншого і завжди мала у складі лише комору площею 4,0 кв.м.

Суд звертає увагу на те, що площа квартири та її складові частини (їх розмір) чітко визначено у правовстановлюючому документі, поданому для державної реєстрації договору дарування квартири № 6774 від 03.07.1996.

Таким чином, вказаними документами встановлено, що здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на комору площею 15,5 кв.м. в підвалі будинку АДРЕСА_3 здійснена за відсутності для цього правових підстав та на основі документів, які не підтверджують цю обставину.

Окрім цього, у висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/16387 від 21.12.2018, на підставі якого вибули спірні нежитлові приміщення, згадується про розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради.

14.08.1997 ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я голови Галицької адміністрації ОСОБА_10 щодо закріплення за нею вільних підвальних приміщень, які ніким не використовуються, під господарські потреби.

На основі доданих до заяви документів, Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради народних депутатів 22.08.1997 було прийнято розпорядження № 994 про надання в користування (під господарські потреби) нежитлових підвальних приміщень загальною площею 36,5 кв.м. по АДРЕСА_2 , до складу яких входять приміщення під літ. VIІ пл. 4,3 кв.м., літ. XII 14,0 кв.м., літ. XІІІ 8,9 кв.м. та літ. ХІ 9,6 кв.м..

14.10.1997 ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я голови Галицької адміністрації ОСОБА_10 щодо закріплення за нею вільного підвального приміщення площею 23,0 кв.м. по АДРЕСА_2 .

19.11.1997 Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради народних депутатів прийнято розпорядження № 1344 про надання в користування (під господарські потреби) нежитлового підвального приміщення площею 23,0 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Як вбачається із листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 31-вих-125230 від 31.12.2021, вищевказані розпорядження є чинними, а скасування таких розпоряджень можливе відповідно до рішення суду.

Окрім цього, у висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/16387 від 21.12.2018, на підставі якого вибули спірні нежитлові приміщення згадується про інформаційну довідку ЛКП № 572 від 19.09.2018.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 13.08.2018, поданої до ЛКП «Айсберг», остання просила видати довідку про те, що вона дійсно користується коморою в підвалі (літ. VIII) площею 25,3 кв.м. та коморою (літ. XI) площею 8,0 кв.м.

За наслідками розгляду вказаної заяви ЛКП «Айсберг» видало довідку за № 572 від 19.09.2018 про те, ОСОБА_1 користується коморою у підвалі під літ. VIII плошею 25,3 кв.м.

таким чином, суд встановив, що на момент здійснення 04.01.2019 державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 192,1 кв.м. на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) на основі поданого висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/16387 від 21.12.2018, у останньої було наявне право приватної власності на: квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування № 6774 від 03.07.1996 з підвалом площею 4,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), яка перепланована в нежитлове приміщення площею 43,9 кв.м., розташоване на першому поверху цього будинку; нежитлове приміщення (підвал) під літ. V, загальною площею 17,3 кв.м. в цьому ж будинку на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1126 від 07.09.2018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); нежитлове приміщення (підвал) під літ. VI, загальною площею 22,1 кв.м. також в цьому будинку на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 731 від 15.06.2018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Разом з цим, у державного реєстратора не було підстав вважати таким, що ОСОБА_1 законно набуто право власності на нежитлові приміщення в підвалі будинку АДРЕСА_5 , які позначені у поверховому плані ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 11.11.2022, а саме: під літ. IV площею 13,0 та 2,2 кв.м. (за винятком 4,0 кв.м.); під літ. V,ХII загальною площею 31,6 кв.м. (за винятком 17,3 кв.м.); під літ. VІ,VII загальною площею 28,2 кв.м. (за винятком 22,1 кв.м.); під літ. VIII площею 25,3 кв.м.; під літ. IХ площею 23,0 кв.м.; під літ. ХІ площею 16,0 кв.м.; під літ. ХІІІ площею 8,9 кв.м., оскільки частина зазначених у висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» документів (розпорядження № 994 від 22.08.1997 та № 1344 від 19.11.1997) стосується лише права користування нежитловими приміщеннями, а інша частина (довідки ЛКП №№ 572, 573 від 19.09.2018, № 287 від 14.10.1996) носять інформативний характер та не підтверджують жодних прав відповідача на зазначене в них майно.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, вбачається, що лише на підставі висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/16387 від 21.12.2018 та за відсутності належних та підставних документів, внаслідок державної реєстрації ОСОБА_1 незаконно набуто право власності на низку нежитлових приміщень в підвалі будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 104,8 кв.м. (192,1 кв.м. 43,9 кв.м. 4,0 кв.м. 17,3 кв.м. 22,1 кв.м. = 104,8 кв.м.) або (13,0 кв.м.+2,2 кв.м. 4 кв.м.+31,6 кв.м. 17,3 кв.м. + 28,2 кв.м. 22,1 кв.м.+ 25,3 кв.м.+ 23 кв.м.+ 16 кв.м.+ 8,9 кв.м.).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі - Закон), перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому, пунктом 7 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 визначено (далі - Порядок), що для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком.

Статтею 27 Закону, визначено перелік документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва.

Вказаний перелік деталізовано та доповнено вказаними у Порядку документами, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно за тих чи інших обставин.

Водночас, ані Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ані Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не містять вказівки про можливість (достатність) подання такого документа, як довідка (інформативна довідка) комунального підприємства на підтвердження набуття, зміни або припинення речових прав (в т.ч. користування) на нерухоме майно, тим більше якщо такий документ виступає єдиним поданим заявником «правовстановлюючим» документом.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що довідки Львівського комунального підприємства «Айсберг» не є правовою підставою для набуття Відповідачем права власності на спірні нежитлові приміщення, як й розпорядження Галицької районної адміністрації, які лише підтверджують право користування майном, але аж ніяк не право власності на нього.

Матеріалами справи встановлено, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, окружною прокуратурою скеровувся запит на адресу виконавчого органу Львівської міської ради, до повноважень якого віднесено реалізація політики органів місцевого самоврядування у сфері управління майном, яке належить до комунальної власності м. Львова Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі УКВ ДЕП ЛМР).

У відповідь на запит окружної прокуратури, УКВ ДЕП ЛМР листом від 12.12.2022 № 2302-вих-110139 повідомило, що за період з часу утворення управління (грудень 1998 року) будь-які підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_2 не відчужувались.

Також УКВ ДЕП ЛМР у вказаному листі повідомило, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 10.02.2007 зареєстрований на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова, оскільки належить до будинків, які передано у власність Львівській міській територіальній громаді відповідно до рішення виконавчого комітету Галицької (Ленінської) районної ради народних депутатів м. Львова від 14.04.1987 № 222.

Рішенням Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 № 222 вирішено затвердити реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району міста Львова; Львівському міському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію даних будинків згідно реєстру.

На підставі вказаного рішення, 02.02.1999 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки видано реєстраційне посвідчення з якого слідує, що житловий будинок по АДРЕСА_2 зареєстрований на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради.

Відомості про державну реєстрацію права комунальної власності на вищевказаний будинок без будь-яких застережень щодо нежитлових приміщень та площ в цьому будинку, також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2007, 13.05.2008, 29.05.2009 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.05.2008 та від 29.04.2010.

Cтаттею 10 Конституції (Основного Закону) Української Радянської Соціалістичної Республіки 1978 року було встановлено, що основу економічної системи Української РСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Статтею 11 було встановлено, що у виключній власності держави є земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. Згідно зі статтею 124 органами державної влади в областях, районах, містах, районах у містах, селищах і селах Української РСР є обласні, районні, міські, районні в містах, селищні, сільські Ради народних депутатів.

До 1991 року законодавство не розрізняло загальнодержавної (республіканської) та комунальної власності. З розпадом СРСР та створенням українського національного законодавства постало питання розмежування державного і комунального майна.

15 квітня 1991 року введено в дію Закон УРСР Про власність, яким розмежовано державну та комунальну власність. Статтею 31 цього Закону було встановлено, що до державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Частиною першою статті 35 цього Закону було встановлено, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території.

На виконання Закону України «Про власність» Кабінетом Міністрів України 05.11.1991 прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), що заклало правові підстави для розподілу майна, а також затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Відповідно до цього Переліку до комунальної власності передано, зокрема, житловий та нежитловий фонд Рад.

З урахуванням вищенаведеного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 по справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) відхилила доводи скаржника про те, що спірні нежитлові приміщення перебували на балансі місцевих рад, а не у власності.

На виконання цієї постанови КМУ виконавчий комітет Львівської обласної ради народних депутатів прийняв рішення від 24 грудня 1991 року № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області». Цим рішенням затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів м. Львова.

У зв`язку з тим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається.

Вищенаведений правовий висновок здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.08.2020 по справі № 461/1119/18 (провадження № 61-14369св19).

Таким чином, Львівська міська рада та її виконавчий орган УКВ ДЕП ЛМР, як уповноважений орган, не приймали жодних рішень, які б свідчили про правомірність набуття відповідачем вказаного нерухомого майна чи зміну титулу власності на майно, а процедура приватизації нерухомого майна не здійснювалася.

Відтак, право комунальної власності на будинок АДРЕСА_2 є підтвердженням права комунальної власності і на всі невідчужені у встановленому законом порядку приміщення в ньому.

Вищевказаному висновку кореспондує правова позиція, висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 31.01.2018 по справі № 914/3366/16 та від 12.04.2018 у справі № 910/16133/16.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що спірні нежитлові приміщення є частиною приміщень, розташованих у підвалі будинку АДРЕСА_2 , який перебуває власності територіальної громади м. Львова, проте незаконно вибули з комунальної власності поза волею власника (органу місцевого самоврядування) внаслідок безпідставного об`єднання об`єктів нерухомого майна на підставі висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/16387 від 21.12.2018, який містив неправдиві відомості щодо наявності у відповідача права власності на об`єднувані нежитлові приміщення, в той час як державний реєстратор повинен був перевірити наявність такого права.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради як орган уповноважений управляти майном громади не передавали майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

За положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, пункти 146-147).

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку право власності на об`єкт нерухомого майна з наведених вище підстав, а Львівською міською радою (її уповноваженим органом) як дійсним власником майна не прийнято жодного рішення про приватизацію, відчуження чи передачу спірного нерухомого майна на її користь, то спірні нежитлові приміщення площею загальною площею 104,8 кв.м. (за винятком законно належних їй приміщень під літ. 5-1 пл. 43,9 кв.м., комор в підвалі площею 4,0 кв.м., під літ. V пл. 17,3 кв.м. та під літ. VI пл. 22,1 кв.м.) в будинку АДРЕСА_2 є такими, що вибули з володіння власника поза його волею.

У постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-1203цс15 викладена правова позиція, що відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Суд звертає увагу на те, що зважаючи на відсутність волі та будь-яких дій територіальної громади м. Львова (як власника майна) в особі Львівської міської ради та її виконавчих органів, спрямованих на передачу спірного майна відповідачу чи іншим особам, відсутні підстави вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем майна, оскільки остання не могла не знати про відсутність в неї будь-яких майнових прав на спірні нежитлові приміщення, так як вона законно набула право власності лише на частину з них.

Суд вважає, що у даному випадку слід застосувати положення статті 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відтак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 по справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) дійшла висновку, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.12.2021 по справі № 461/928/17 (провадження № 61-18507св20) дійшов правового висновку, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності та державної реєстрації права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Також, згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності, щодо застосування практики Європейського Суду з прав людини, на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Так, статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) неодноразово вказував про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

З огляду на вказане, витребування майна в даному випадку буде підставним та законним, відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника територіальної громади м. Львова.

При цьому, при витребуванні майна у відповідача, з урахування незаконності набуття права власності, забезпечуватиметься також пропорційність, співрозмірність між метою (втручання у право особи) та інтересами суспільства, як невід`ємною складовою та інструментом верховенства права.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до п.п. 3, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема, економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а та від 05.11.2019 по справі № 804/4585/18.

Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 суд зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.

При цьому, органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 по справі № 469/1044/17 погодилась з аргументами прокурора щодо можливості здійснення представництва територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування та визнала необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави.

Згідно із ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтями 142 Конституції України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності ( ст. 143 Конституції).

Відповідно до ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Як визначено в ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження та ін.

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Право комунальної власності захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого ним органу, за винятком випадків, передбачених законом.

З урахуванням наведеного, вибуття з комунальної власності спірного майна порушує право територіальної громади м. Львова на володіння, ефективне користування і розпорядження на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй; ослаблює економічні інтереси органу місцевого самоврядування з огляду на наповненість місцевого бюджету у разі відчуження чи розпорядження об`єктами комунальної власності .

Матеріалами справи встановлено, що окружною прокуратурою, в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», попередньо повідомлено Львівську міську раду про наявність факту порушення інтересів територіальної громади м. Львова та запропоновано можливість відреагувати на стверджуване порушення її інтересів.

У відповідь окружною прокуратурою отримано листи Юридичного департаменту ЛМР від 09.02.2022 № 2901-вих-12362 та від 26.12.2022 № 2901-вих-115899, з яких слідує, що Юридичним департаментом Львівської міської ради не вживались заходи претензійно-позовного характеру.

У постанові Верховного Суду від 16.04.2019 по справі № 910/3486/18 колегія суддів дійшла висновку, що нездійсненням позивачем упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, незверненням до суду із відповідним позовом протягом тривалого часу після звернень до відповідача, обґрунтовується наявність підстав для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах держави в особі міської ради. При цьому, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист державних інтересів.

Таким чином, підставою для представництва інтересів держави в особі Львівської міської ради шляхом подання позову, є факт незаконного вибуття з комунальної власності нежитлових приміщень, що призводить до заподіяння шкоди інтересам територіальної громади.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку право власності на об`єкт нерухомого майна, а Львівською міською радою (її уповноваженим органом) як дійсним власником майна не прийнято жодного рішення про приватизацію, відчуження чи передачу спірного нерухомого майна на її користь, а тому спірні нежитлові приміщення площею загальною площею 104,8 кв.м. (за винятком законно належних їй приміщень під літ. 5-1 пл. 43,9 кв.м., комор в підвалі площею 4,0 кв.м., під літ. V пл. 17,3 кв.м. та під літ. VI пл. 22,1 кв.м.) в будинку АДРЕСА_2 є такими, що вибули з володіння власника поза його волею.

Таким чином, державна реєстрація права власності на спірні приміщення була проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів, а спірне майно вибуло з володіння власника - територіальної громади м. Львова поза його волею, що, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, є підставою для витребування майна у набувача.

Відповідач, у свою чергу, не подав суду належних доказів на спростування вимог позивача, а тому суд вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди, виселення відповідача з об`єкту оренди та стягнення з останнього заборгованості за вказаним договором.

Таким чином позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору відповідно до наступного розрахунку - за позовну вимогу майнового характеру: 271 777,72 грн. * 1,5% : 100% = 4 076,67 грн., що є більше ніж 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи вищенаведене, судовий збір, який підлягає до сплати, становить 4 076,67 грн, а також 1 342,00 грн., сплачених за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Витребувати з приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (м. Львів, пл. Ринок, 1, ) об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення підвалу площею 104,8 кв.м. по АДРЕСА_2 , які входять до складу нежитлових приміщень загальною площею 192,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) із відкриттям нового розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Львівської обласної прокуратури (отримувач: Львівська обласна прокуратура, , банк платника Державна казначейська служба України, м. Київ, розрахунковий рахунок № UA0000774) 4 076,67 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Львівської обласної прокуратури (отримувач: Львівська обласна прокуратура, , банк платника Державна казначейська служба України, м. Київ, розрахунковий рахунок № UA0000774) 1 342,00 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Р.Волоско