Справа № 544/1844/22
пров. № 2/544/89/2023
Номер рядка звіту 17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 травня 2023 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Ощинської Ю.О.,

за участі секретаря судового засідання Пірогова В.Г.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковтуна М.В. (діє на підставі ордера ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження у залі суду по вул. Ярмарковій, 17, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець Ірина Петрівна про визнання недійсним окремої частини правочину,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним окремої частини правочину, мотивуючи його тим, що 24 жовтня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 попередній договір, за умовами якого вона зобов`язалась у строк не пізніше 30 жовтня 2018 року укласти основний договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , на умовах, визначених попереднім договором. При укладенні попереднього договору внесла майбутньому продавцю аванс у розмірі 1000 доларів США. 08 червня 2017 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 . З метою укладення основного договору купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , 11 листопада 2018 року ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти, які використала для проведення остаточного розрахунку при укладенні основного договору купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , який було укладено 03 грудня 2018 року. З огляду на те, що на час укладення основного договору ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , до пункту 5 основного договору було включено абзац 3 наступного змісту: «Продавець стверджує, що набуває майно за спільні кошти подружжя, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, про що є заява-згода чоловіка ОСОБА_2 на купівлю, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. 03.12.2018 року по реєстру № 1246, і про що відомо Продавцю.» 16 вересня 2022 року рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. До розірвання шлюбу ОСОБА_2 визнавав, що придбана частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , є власністю ОСОБА_1 в цілому, оскільки ні особистих коштів ОСОБА_2 , ні спільних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було залучено для купівлі вказаного нерухомого майна. Позику грошових коштів ОСОБА_1 від 11 листопада 2018 року за час їхнього спільного проживання також не було повернуто позичальникам. З огляду на вищевикладене абзац 3 пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. по реєстру № 1247, не відповідав дійсним обставинам придбання зазначеного нерухомого майна. У зв`язку з вищевикладеним просить визнати недійсним абзац 3 пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. по реєстру №1247.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив задовольнити позов з підстав викладених у ньому, пояснив, що 24.10.2016 ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_4 попередній договір за умови якого вона зобов`язувалась у строк не пізніше 30.10.2018 укласти основний договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 на умовах визначених попереднім договором, за яким уже унесла аванс 1000 доларів США. Ці обставини викладені і засвідчені договором, який укладено у письмовій формі з дотриманням усіх правил і посвідчений нотаріально. 08.06.2017 вона уклала шлюб з відповідачем. У попередньому договорі була домовленість до 30.10.2018, що до 30.10.2018 мав укластися основний договір, проте коштів у ОСОБА_1 не було, вона позичає грошові кошти, бере позику у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і проводить остаточний розрахунок, укладається основний договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння, це 03.12.2018, а з 08.06.2017 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . З огляду на ці обставини, що з паспорту позивача вбачалося, що вона перебуває у шлюбі у основному договорі купівлі-продажу було зазначено, що цей договір учинено за спільні кошти подружжя, про що є згода чоловіка позивача, відповідача по справі. Ця угода укладена у письмовій формі і приєднана до матеріалів справи, у нотаріуса, яки посвідчував договір купівлі-продажу. Проте ця умова була дотримана лише формально з огляду на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У розписці, які відповідач посвідчив ті обставини, що йому відомо, що ОСОБА_1 позичає кошти для остаточного розрахунку за договором купівлі-продажу частини будинку по АДРЕСА_1 . Чи за особисті кошти придбано будинок вона зазначила у основному договорі, ОСОБА_1 ці кошти позичила і мала намір придбати будинок у шлюбі з відповідачам і мала намір проживати. Проте за час спільного проживання шлюб був розірваний 16.09.2022 жодної копійки на виконання зобов`язань викладених у розписці виконано не було. Позивач не подавала позов про стягнення коштів з відповідача, оскільки на даний час ці кошти залишились на ній одноособово і вона несе тягар їх повернення. Якби відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання за ним права власності на житло, частину нерухомого майна, то тоді слід би було іти шляхом, що стягувати з нього кошти, але на даний час фактично за спільні кошти це будинок не придбавався, оскільки їх не було. Позивач просить визнати недійсним пункт договору, а саме, що договір вчинено за спільні кошти подружжя, оскільки спільних коштів на момент укладання цього договору не було. Визнання недійсним пункту даного договору не має за собою визнання цієї частини договір недійсним, оскільки це майно не оформлено в рівних частинах на позивача і відповідача, а в цілому оформлено договір, право власності і зареєстровано право власності за позивач, тому і було подано такий позов.

Відповідач у судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмові пояснення у яких просив відмовити у позові в повному обсязі. ОСОБА_2 вважає даний позов фіктивним, підстави позову та вимоги не мають жодних належних доказів, позовна заява носить лише певну інформацію щодо боргових зобов`язань позивача.

У письмових поясненнях ОСОБА_2 зазначив про те, що ним було подано відзив на позовну заяву, проте а ні позивача, а ні до суду останній не надходив. Перебування ОСОБА_2 за межами України перевірено та встановлено, що останній у період з 07.10.2022 по 28.02.2023 перебував за межами останньої, а з 01.03.2023 в`їхав до України (а.с. 83, 110).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П. у судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала пояснення у якому зазначила, що нею мною що 03.12.2018 по реєстру № 1247 був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Договір був укладений з дотриманням всіх норм Цивільного права, Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Згідно цього договору покупець ОСОБА_1 набувала 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за спільні кошти подружжя, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , про що є його заява про згоду на купівлю вищевказаного майна за спільні кошти подружжя, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П. 03.12.2018 по реєстру №1246. Про взяття у борг грошових коштів у кого і ким із подружжя ОСОБА_8 на купівлю вищевказаного нерухомого майна їй нічого не відомо. При посвідченні договору все було погоджено, інші питання не обговорювалися.

Судом в порядку ст.ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , діти позивача ОСОБА_1 , які пояснили суду, що вони у листопаді 2018 року надавали матері ОСОБА_1 у борг кошти в доларах США на придбання будинку, про що остання написала розписку. На час отримання коштів у борг ОСОБА_1 проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Станом на день подачі позову до суду бог не повернуто. Чи мав ОСОБА_2 кошти на придбання будинку їм невідомо.

Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір.

Суд, вислухавши учасників, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом установлено, що 24 жовтня 2016 року ОСОБА_9 уклала з ОСОБА_4 попередній договір, за умовами якого вона зобов`язалась у строк не пізніше 30 жовтня 2018 року укласти основний договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , на умовах, визначених попереднім договором. При укладенні попереднього договору внесла майбутньому продавцю аванс у розмірі 1000 доларів США (а.с. 9-10). Іншу суму у розмірі 4600 доларів США покупець мала сплатити у день підписання договору визначеному у п. 1 Попереднього договору (не пізніше 30.10.2018 року).

08 червня 2017 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 .

03 грудня 2018 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 основний договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

З огляду на те, що на час укладення основного договору ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , до пункту 5 основного договору було включено абзац 3 наступного змісту: «Продавець стверджує, що набуває майно за спільні кошти подружжя, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, про що є заява-згода чоловіка ОСОБА_2 на купівлю, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. 03.12.2018 по реєстру №1246, і про що відомо Продавцю.»

Досліджена у судовому засіданні Заява ОСОБА_2 про згоду другого з подружжя на укладення договору вказує на те, що гроші, які витрачалися на придбання частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташованими у АДРЕСА_1 є їхньою з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю. Придбане майно буде об`єктом прав спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу (а.с. 101).

Відповідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 147738736 від 03.12.2018 частка житлового будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0277 га, кадастровий номер :50:008:0285, по АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с. 17-19), на підставі рішення 47 сесії 7 скликання Пирятинської міської ради Полтавської області від 31.01.2019, яким було затверджено гр. ОСОБА_1 технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у безоплатну приватну власність.

16 вересня 2022 року рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 21).

Спору щодо поділу майна подружжя не виникало.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У свою чергу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі матеріалів.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ч. 3 ст. 368 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Позивач у заяві зазначила, та у судовому засіданні як представник так і свідки вказали, що для придбання 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , 11 листопада 2018 року ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти, які використала для проведення остаточного розрахунку при укладенні основного договору купівлі-продажу, який було укладено 03 грудня 2018 року. Також нею було внесено аванс у розмірі 1000 доларів США при укладенні попереднього договору з продавцем 24.10.2016. Позивач та її представник, наполягали на тому, що спірну частину будинку було придбано, хоча і в період шлюбу, однак за кошти позивача, зокрема позичені у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується розписками та які нею не повернуті позичальникам (а.с. 11-12).

Проте, суд не може погодитися з доводами представника позивача та свідків щодо надання коштів у борг на придбання нерухомого майна з огляду на наступне. Свідки є рідними донькою та сином позивачу ОСОБА_1 і не виключається можливість їхнього упередженого ставлення до спору. Окрім цього, свідки вказали, що надавали кошти на придбання будинку, проте, їхні покази спростовуються змістом розписок, де жодного слова про позику на придбання нерухомого майне не йдеться. Вказана сума коштів у розписках могла бути використана на будь які інші потреби позивача чи відповідача.

У розписках ОСОБА_2 , дав письмову згоду своїй дружині ОСОБА_1 взяти в борг вказану суму грошей. Таким чином, ОСОБА_2 фактично взяв на себе боргові зобов`язання.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Встановлено, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1 , придбана позивачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Таким чином, позивачем та її представником не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру.

За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі ст. ст. 215 і 216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Правові підстави, які б давали можливість визнати недійсним абзац 3 пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. по реєстру №1247, відсутні за недоведеністю позивачем.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог належить відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 76, 80, 81, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 15, 16, 203, 215-236, 627-628, 638, 640 ЦК України,ст. 57, 60, 70 СК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним окремої частини правочину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24.05.2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та мешканка АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 14.08.2017, орган, що видав 5340, реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована у АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання невідоме, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець Ірина Петрівна, адреса місця знаходження: м. Пирятин Лубенського району Полтавської області, вул. Січових Стрільців, 2.

Суддя Ю.О. Ощинська