Провадження № 2/357/456/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю., при секретарі Хоменко О. Р.,

за участю:

позивач-1 ОСОБА_1 ;

позивач-3 ОСОБА_2 ;

представник позивачів адвокат Семенюта Р.А.;

представник відповідача адвокат Плаксій Р.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою: 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_3 ; 3) ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 про вселення до житлового приміщення, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до: 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_3 ; 3) ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Семенюту Р.А., звернулись до суду з позовом, в якому просять вселити їх в секцію гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову вказано, що з 10.06.2012 по 28.12.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали як жінка і чоловік однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період проживання ними було набуте за спільні кошти нерухоме майно, а саме секція в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Одразу після придбання майна позивачі та відповідач переїхали до секції гуртожитку, де і почали проживати. 09.06.2019 ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 03.12.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою. У житловому приміщенні знаходяться особисті речі позивачів. 28.12.2021 відповідач вигнав ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зі спірного майна, змінив замки в секцію гуртожитку та не пускає їх до житла. Позивачі неодноразово пропонували домовитись щодо спільного користування майном, але відповідач відмовляється. 07.07.2022 позивачі звернулись до поліції з заявою про недопуск їх до житла, але проблема залишається невирішеною.

07.11.2022 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

22.12.2022 ухвалою судді відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

23.03.2023 на адресу суду від відповідача ОСОБА_4 через його представника адвоката Плаксія Р.В., надійшов відзив на позов, в якому зазначено про необґрунтованість тверджень позивачів та безпідставність позовних вимог. Вказано, що відповідач з 25.09.2013 є власником секції № 27 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . З 06.06.2019 ОСОБА_2 почав постійно проживати в спірному житлі та зареєстрував місце проживання в ньому. З 03.12.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали постійно проживати в спірному житлі і відповідач зареєстрував їх місце проживання, однак відповідач не перебував та не перебуває в родинних стосунках з позивачами, не веде та не вів з ними спільного господарства. 28.12.2021 ОСОБА_1 повідомила відповідача, що вона та її діти не бажають більше зловживати його гостинністю, забрали свої речі та переїхали проживати до іншого житла, а саме у квартиру АДРЕСА_3 . Того ж дня відповідач виявив, що позивачі забрали свої речі, покинули спірне житло та залишили ключі від нього. Вказує, що оскільки позивачі не відносяться до членів сім`ї відповідача, то у даних правовідносинах умови ст. 156 ЖК України застосуванню не підлягають. Не підлягають застосуванню також норми ст. 71,72 ЖК України, що стосується будинків державного та громадського житлового фонду. В даному випадку підлягають застосуванню норми ст. 71, 163 ЖК України. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

23.03.2023 на адресу суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зустрічного позову зазначені доводи за змістом відзиву. Наголошено на тому, що відповідачі за зустрічним позовом вселилися в спірну квартиру не в якості членів сім`ї, а в якості інших осіб і набули право на користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. З посиланням на ч. 2 ст. 406 ЦК України вказано про те, що сервітут може бути припиненим за рішенням суду, оскільки відповідачі з позивачем не пов`язані спільним побутом. У ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у порядку спадкування за їх батьком наявне житло, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 . Просить визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірним житлом.

28.03.2023 ухвалою суду витребувано від приватного нотаріуса Сахарової Людмили Іванівни копію спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_5 та копію спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_6 .

28.03.2023 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті.

17.04.2023 на адресу суду від відповідачів за зустрічним позовом надійшов відзив з запереченнями на позов, в обґрунтування якого зазначено, що наведені твердження ОСОБА_4 спростовуються рішенням суду від 21.02.2023 по справі № 357/5370/22. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в спірному житлі з 2013 року. Вказані особи не мають на праві власності іншого житла, а їх речі знаходяться в спірному житлі. З огляду на обставини справи просять відмовити у задоволенні зустрічного позову та первісний позов задовольнити повністю.

18.04.2023 в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10

03.05.2023 на адресу суду надійшла витребувана копія спадкової справи після ОСОБА_6

18.05.2023 ухвалою суду витребувано від приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Сахарової Людмили Іванівни копію спадкової справи № 218-2012 щодо майна померлої ОСОБА_5 .

12.06.2023 на адресу суду надійшли витребувані докази.

Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав, зустрічний позов не визнав, надав пояснення по суті, просив задовольнити первісний позов в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Додатково надав диск з підтвердженням вчинення перешкод у доступі до спірного майна. Пояснив, що сторони проживали без реєстрацію шлюбу, придбали спірну квартиру та за взаємною згодою зареєстрували її на ОСОБА_4 . Позивачі зареєстровані в квартирі і там залишились їх речі. Доказом не проживання у житлі також є неотримання позивачами повісток. Відповідач вчиняв перешкоди у доступі до житла. Позивачі не мають у власності майна, спадщина після смерті батька позивачв-2, -3 може становити лише 1/12 частку майна, крім того є претензії банку про сплату боргів.

Позивач-1 ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що вся родина в 2013 році переїхала у спірну квартиру та проживали там до 2021 року. У 2021 році у ОСОБА_11 з`явилась інша жінка і 28.12.2021 вона з синами змушена була переїхати в інше житло через дії відповідача, який чинив тиск на неї з дітьми та сварився. В подальшому намагались потрапити до квартири, однак не змогли, був змінений замок у дверях. В тамбурі до двох квартир замок не змінений, а в квартирі змінений. Намагались потрапити в березні, квітні, травні, червні і липні 2022 року. Наразі проживають у друзів, але у квартирі залишились їх речі. Іншого житла у ОСОБА_12 з синами немає.

Позивач-2 ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що з 2013 року дійсно проживали в ОСОБА_13 , намагались добровільно вирішити з відповідачем питання щодо житла, але відповідач поводився агресивно. Також намагались потрапити до житла, але замок в квартирі змінений. Мають намір там проживати. Вказує, що змінив прізвище на « ОСОБА_14 » на власний розсуд, оскільки йому подобався відповідач як людина, він називав його батьком.

Позивач-3 ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що мати з відповідачем спільно придбали вказану квартиру та за згодою відповідача він був прописаний там, називав його батьком, а відповідач його сином, жили як родина. Через сварку батьків позивачі змушені були переїхати, але там залишись їх речі. Ключем, яким користувався 8 років, позивач-3 не зміг відкрити двері квартири.

Представник відповідача первісний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, зустрічний підтримав, надав пояснення. Наголосив, що відповідач не визнає обставину, що позивачі є членами його сім`ї і що майно придбане за спільні кошти. Вказує, що у позивачів є інше житло, оскільки батько позивачів-2, -3 не отримав свідоцтво і помер, але спадщину, в яку увійшов будинок, прийняв.

Вислухавши позицію сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши наявний у справі диск з відеозаписом, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 є власником секції № 27 в гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.09.2013, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної контори Київської області Вигівською О.С., реєстровий № 2-4341.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 302421301 від 09.06.2022, державним реєстратором Другої Білоцерківської міської державної контори Київської області Федорякою О.С. прийнято рішення з індексним номером 6220981 від 25.09.2013 та проведено державну реєстрацію права власності на вказану секцію гуртожитку за ОСОБА_4 , номер запису про право власності: 2640951 від 25.09.2013, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03.

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дітьми ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 01.07.2022 (повторно видане) та серії НОМЕР_2 від 23.03.2000.

22.08.2012 ОСОБА_2 змінив своє прізвище на « ОСОБА_14 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 від 22.08.2012.

06.06.2019 ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з копії паспорта серії НОМЕР_4 від 23.03.2016.

03.12.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспортів серії НОМЕР_5 від 09.12.1998 та серії НОМЕР_6 від 17.09.2012.

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/5793 від 23.05.2022, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано 4 осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 06.11.2013), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 06.06.2019), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 03.12.2020), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 03.12.2020).

Відповідно до листа КП БМР «Міська служба замовника» № 109 від 15.08.2022, вказане підприємство обслуговує будинок за адресою: АДРЕСА_2 , з 01.06.2018, відповідно до рішення БМР № 2187-50-VII від 27.04.2018. Відповідно до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 1813/ГК-228 від 18.12.2020, нарахування проводиться на 4 особи. Інформацією за період з 15.10.2013 по 28.12.2021 підприємство не володіє. Згідно з протоколом зборів співвласників будинку № 1 від 19.11.2020 ОСОБА_16 обрано уповноваженою особою (старшою) будинку гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , для підписання договору з управителем про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

За даними довідки Білоцерківської районної військової адміністрації № 05-29/03 від 11.05.2022, ОСОБА_1 , яка з 01.03.2013 по 14.10.2013 проживала за адресою: АДРЕСА_5 , а з 15.10.2013 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно працювала та працює в Білоцерківській районній державній адміністрації на різних посадах та з 15.06.2021 призначена на посаду завідувача сектором культури, молоді та спорту, де працює по даний час.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2023 у справі № 357/5370/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Вказане рішення містить пояснення ОСОБА_4 (абз. 3 а.с.60 т. 1 зворотна сторона), а саме, що в період з 10.06.2012 по 28.12.2021 він з ОСОБА_1 знаходився в дружніх відносинах, адже знайомі ще зі студентських років. Позивач разом із синами переїхала до Білої Церкви влітку 2012 року. З переїздом він не допомагав, але допомагав знайти їм квартиру для проживання та влаштування дітей до школи. Коли в ОСОБА_1 померли батьки, вона продала батьківську садибу і попросила їх із сином прописати, а менший син ОСОБА_17 поступав у ВНЗ, тому йому також потрібна була прописка. Він збирав кошти, був ФОП, а позивач участі у придбанні майна не приймала. Те, що ОСОБА_18 змінив прізвище на ОСОБА_14 , це його особиста справа. На Заріччі не проживав, навідувався туди один раз на тиждень, особистих речей там не мав. На ОСОБА_19 жили до 2013 року, адже наймодавець продавала житло, потім переїхали в ОСОБА_20 , він проживав в одній кімнаті, вона із синами в другій кімнаті. Між ними була усна домовленість про найм житла в ОСОБА_13 . Його часто замовляли як перевізника, він перевозив екскурсії, позивач їх влаштовувала, людей збирала. В школу до її синів приходив як друг. В грудні 2021 вони з`їхали з квартири в ОСОБА_13 .

Окрім того вказане рішення міститься пояснення адвоката ОСОБА_4 ОСОБА_21 (абз. 4 а.с. 60 т. 1 зворотна сторона), а саме, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача, а позивача впустив в квартиру як квартирантку. Відповідач жив за адресою: АДРЕСА_6 , до купівлі квартири в ОСОБА_13 , на Піщаній паркував свій автомобіль. Навідувався до позивача, але це не доводить, що між ними були відносини, притаманні подружжю. Вони познайомилися будучи студентами. Позивач за власним бажанням переїхала до Білої Церкви. Те, що її дитина змінила своє прізвище на прізвище відповідача через 2 місяці та 12 днів, говорить лише про вибір дитини та відповідач немає відношення до зміни прізвища. В ОСОБА_13 позивач проживала разом з дітьми з 15.10.2013, адже винаймала у нього житло до 2021 року. Так, вони їздили після 2018 року разом відпочивати, але спільного побуту між ними не було.

Вказане рішення суду станом на 21.06.2023 не набрало законної сили.

В судовому засіданні оглянуто відеозапис з оптичного диску з портативного відеореєстратора БПП в місті Біла Церква УПП у Київській області ДПП відносно події, яка мала місце 07.07.2022 за зверненням ОСОБА_1 стосовно притягнення до відповідальності ОСОБА_4 щодо чинення психологічного тиску та економічного насильства.

З вказаного відеозапису вбачається, що позивачі у присутності адвоката Семенюти Р.А. та працівників поліції проходять до житлового приміщення, стукають у двері та намагаються їх відчинити. В подальшому здійснюють оформлення документів.

Судом досліджено копії спадкових справ приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Сахарової Людмили Іванівни № 218-2012 від 23.11.2012 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 та № 228/2020 від 17.09.2020 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 .

З вказаної спадкової справи № 218-2012 вбачається, що право на спадщину після ОСОБА_5 видано на ім`я відмінних від позивачів за первісним позовом осіб. У свідоцтві про право на спадщину за законом від 28.10.2013 зазначено, що право на спадщину на 2/3 частки спадкового майна ще не видавалося.

Зі спадкової справи № 228/2020 після смерті ОСОБА_6 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулось четверо дітей померлого, в тому числі позивачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , матеріали спадкової справи не містять відомостей про належне померлому на праві власності майно, наявні відомості про наявність заборгованості перед кредитором, відсутні відомості про видані свідоцтва про право на спадщину.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що в 2012 році познайомилась з сім`єю, вони орендували будинок АДРЕСА_7 . В 2013 році сторони купили собі двокімнатну квартиру і переїхали у ОСОБА_20 , всі разом переїхали у цю квартиру та жили дружно. Вказує, що з ОСОБА_12 спілкується постійно, разом відмічають свята. Згодом ОСОБА_12 розказала, що ОСОБА_11 їх вигнав, іншого житла в ОСОБА_12 та синів немає. Вона (свідок) не була присутня під час їх сварок щодо квартири.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні надала покази, що проживає за адресою: АДРЕСА_8 . Проводила збори співвласників будинку, оскільки є старшою цього будинку на громадських засадах, підписувала у жителів будинку протоколи, в тому числі в цій родині. У 2013 році родина придбала квартиру у будинку АДРЕСА_2 та переїхала туди проживати. Бачила, як вони робили разом ремонт, бувала в них вдома. ОСОБА_22 прописав всю родину, сім`я була благополучною. Згодом ОСОБА_11 повідомив, що родина придбала іншу квартиру та переїхала, а у травні 2022 року дізналась від ОСОБА_12 , а потім від ОСОБА_11 , що вони посварились. Особисто свідок не бачила, як ОСОБА_11 міняв замки та виганяв їх, була присутня під час приїзду поліції, ОСОБА_12 з синами та під час складання акта. Вони не змогли потрапити в квартиру, не змогли відкрити двері. Наразі в цій квартирі ніхто не проживає. Вадим двічі на місяць там буває, бачила нещодавно як він виносив речі з квартири з іншою жінкою.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомила, що проживає в м. Люботин Харківської області. Зазначила, що ОСОБА_22 це друг її чоловіка. Родина свідка була в гостях у квартирі в ОСОБА_13 , дружать родинами, разів 15 була в них у гостях в 2019, 2020 та 2021 роках. В грудні 2021 року ОСОБА_12 зателефонувала і плачучи повідомила, що ОСОБА_11 вигнав її з дітьми. Надія з синами намагалась вселитись у квартиру, однак ОСОБА_11 змінив замок.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що проживає по АДРЕСА_9 та з 2012 року є колегою по роботі ОСОБА_12 та знає родину. Вони з 2012 року проживали разом вчотирьох, а у спірній квартирі з 2013 року. На даний час позивачі не проживають в квартирі, наскільки відомо свідку їх вигнали, однак особисто він не бачив, щоб ОСОБА_11 виганяв родину та змінював замки.

При вирішенні цивільної справи, суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Частина друга вказаної статті установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин 2, 4 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до правового висновку постанови від 13.10.2020 Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном.

Вказане узгоджується з висновками, зазначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за згодою власника житла ОСОБА_4 вселились в НОМЕР_7 секцію гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , ще до реєстрації там місця свого проживання. Після реєстрації місця проживання за цією адресою продовжили там проживати. Вказане підтверджується наявними у справі письмовими доказами, свідченнями відповідача за первісним позовом і його представника, які надані в межах справи № 357/5370/22, а також показами свідків.

Таким чином, доводи сторони ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 саме з 06.06.2019, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 саме з 03.12.2020 почали постійно проживати в спірному житлі, судом відхиляються.

Суд також бере до уваги триваючий конфлікт між сторонами з приводу спірного майна, тому не вважає, що позивачі за первісним позовом залишили житло з власної ініціативи.

Поряд з цим, позивачі вживали заходів щодо повернення до житла, зокрема, звертались правоохоронних органів, до суду з цим позовом.

Також судом встановлено про відсутність у позивачів іншого житла, а також що останні не користуються спірним житлом з поважних причин.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28.09.1995 у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, власник несе певні обмеження. Проте, держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення.

Суд звертає увагу на порушення прав власника майна, однак в даному випадку дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, не можна залишити поза увагою той факт, що позивачі за первісним позовом не мають у власності іншого житла та тривалий час проживали за спірною адресою, а тому прийняте рішення є необхідними в демократичному суспільстві та застосовується з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 89, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву: 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_3 ; 3) ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 про вселення до житлового приміщення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в секцію гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до: 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_3 ; 3) ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Позивач-1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_8 .

Позивач-2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 .

Позивач-3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_10 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_11 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 03.07.2023.

Суддя А. Ю. Цуранов