ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4053/20
провадження № 2/753/2197/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кирик К. С. за участі представника відповідачів ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

У лютому 2020 р. акціонерне товариство «Альфа-Банк», назва якого у подальшому змінена на акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі також - АТ «Сенс Банк», банк, позивач), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , від імені та інтересах яких діє їх законний представник ОСОБА_3 , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі також - спірна квартира, спірне житлове приміщення), та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою

Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» банком було оформлено право власності на спірну квартиру, яка належала на праві власності ОСОБА_2 . Підставою набуття банком майна у власність стало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У належній позивачу квартирі зареєстроване місце проживання відповідачів, при цьому малолітні діти були зареєстровані у житловому приміщенні після укладення договору іпотеки. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про добровільне виселення, проте незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у спірній квартирі, колишній власник продовжує користуватись нею та відмовляється добровільно виселятись, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні його законних прав власника.

Відповідачі позов не визнали та мотивували свої заперечення тим, що вони на законних підставах тривалий період часу проживають у спірній квартирі, колишній власник квартири ОСОБА_2 не є боржником банку, квартира придбавалась не за рахунок кредитних коштів, а тому виселення з неї можливе лише з наданням іншого постійного жилого приміщення, до того ж діти не підлягають виселенню відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 16 Конвенції про права дитини. Вказали також, що вимогу позивача про звільнення житлового приміщення вони не отримували і доказів протилежного позивачем не надано.

Від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо розв`язання спору, відповідно до якого орган опіки та піклування вважав недоцільним визнавати малолітніх дітей такими, що втратили право користування спірною квартирою, та знімати їх з реєстраційного обліку.

ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду.

Ухвалою від 24.03.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання 23.09.2020 (а.с. 38-39).

23.09.2020 від представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 49-64).

Ухвалою від 23.09.2020 суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 753/18602/19 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Альфа-банк» та державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання права власності (а.с. 66-67).

Ухвалою від 05.01.2022 суд поновив провадження у справі та призначив справу в підготовче засідання 10.03.2022 (а.с. 73).

10.03.2022 учасники справи до суду не з`явилися, у зв`язку з чим суд відклав підготовче засідання на 24.05.2022 (а.с. 77).

В підготовчому засіданні 24.05.2022 представник відповідачів надав підписаний ОСОБА_3 відзив на позовну заяву, у якому останній просив зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 753/18799/20 (а.с. 83-88).

За результатами підготовчого засідання суд долучив вказаний відзив до матеріалів справи як письмові пояснення відповідача, відмовив у зупиненні провадження, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 16.08.2022 (а.с. 95).

15.08.2022 та 16.08.2022 від представників сторін надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, які суд задовольнив та відклав розгляд справи на 26.10.2022 (а.с. 102-105, 106-107, 108-109, 110).

04.10.2022 від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо розв`язання спору (а.с. 114-116).

У зв`язку з плановим відключенням електроенергії в приміщенні суду судове засідання 26.10.2022 не відбулося та було перенесене на 23.11.2022 (а.с. 120).

23.11.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, а від представника відповідачів - клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 124-125, 126-127).

В судове засідання 23.11.2022 учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 30.01.2023 (а.с. 128).

У подальшому у зв`язку з неявкою учасників справи за клопотаннями представника відповідачів розгляд справи відкладався на 21.03.2023 та на 23.05.2023 (а.с. 132, 151).

30.01.2023 від позивача надійшло клопотання про зміну його назви (а.с. 136-145).

В судовому засіданні 23.05.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідачів про відкладення розгляду справи, прийняв до розгляду заяву позивача про зміну його назви, доповів зміст позовної заяви, заслухав вступну промову представника відповідачів, доповів зміст висновку органу опіки та піклування, дослідив письмові докази, заслухав виступ представника відповідачів в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

20.04.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержателем), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_2 (іпотекодавцем) було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 26/1-16,

відповідно до умов якого іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

Згідно з умовами цього договору предмет іпотеки виступає забезпеченням виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_6 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 20.04.2007 № 400/20-/07-Пі, предметом якого є надання банком позичальнику кредиту в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 99 000 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами 13,0% річних та з кінцевим терміном повернення кредиту до 19.04.2017 (а.с. 115-118).

Відповідно до пункту 4.5.3 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, серед іншого, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (його частину) для задоволення вимог, що випливають з основного зобов`язання, може здійснюватись шляхом надіслання (надання) іпотекодержателем повідомлення про передачу предмета іпотеки (його частини) у власність іпотекодержателя. При цьому право власності на предмет іпотеки (його частину), якщо інше не передбачене законами України, переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання та кого повідомлення за останнім відомим іпотекодержателем місцем проживання іпотекодавця (пункт 4.8. іпотечного договору).

В порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження 13.06.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» у місті Києві Сорокою В. М. здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк», індексний номер рішення 473967960 від 18.06.2019, номер запису про право власності: 32039961 (а.с. 9-10).

ОСОБА_2 оскаржував державну реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки в судовому порядку.

16.08.2022 суд ухвалив у цивільній справі № 753/18799/20 рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , проте останній подав на нього апеляційну скаргу, яка на даний момент не розглянута, а тому рішення суду не набрало законної сили.

Згідно з даними Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 01.08.2019 у спірній квартирі з 23.02.1999 зареєстроване місце проживання колишнього власника ОСОБА_2 , його онука ОСОБА_3 - з 21.06.2013 та малолітніх дітей останнього (правнучок колишнього власника) - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 04.07.2013, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 04.07.2015 (а.с. 8).

Рекомендованими листами від 23.09.2019 банк направив позичальнику ОСОБА_6 та відповідачам вимогу про добровільне виселення зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою спірного житлового приміщення (а.с. 11-13).

Відповідачі вимогу щодо добровільного виселення з житла не виконали, що і послугувало підставою для звернення банку до суду з цим позовом.

IV. Норми права і мотиви їх застосування.

Правовою підставою заявлених банком вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням права власності.

Так, згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Відповідно до статті 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб…

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (тут і в подальшому - у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

За положеннями статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону № 898-IV).

Одним з основних конституційних прав людини є право на житло, невід`ємною складовою якого є заборона на примусове позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Вказане конституційне положення знайшло своє закріплення у статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За приписами частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з частиною другою цієї статті громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя).

Аналіз змісту наведених законодавчих положень в їх сукупності дає підстави для висновку, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки - житлове приміщення, у тому числі у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням процедури, передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК України.

У разі, якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення, а мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, їх виселення здійснюється примусово, на підставі рішення суду, із застосуванням загального правила про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Отже порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом у своїх рішеннях, зокрема, у постановах Великої Палати від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), від 13.09.2019 у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), від 12.06.2019 у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19), від 22.03.2023 у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), у яких ураховані вимоги вітчизняного законодавства, положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентна практика Європейського суду з прав людини.

За обставинами справи установлено, що спірне спірне житло було придбане не за рахунок кредитних коштів, а відтак виселення колишнього власника ОСОБА_2 без надання іншого постійного жилого приміщення неможливе.

Оскільки вимоги позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, та зняття його з реєстраційного обліку зводяться по своїй суті до його виселення з житла, правові підстави для їх задоволення відсутні.

Разом з тим судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 та його малолітні дочки вселилися до квартири, яка є предметом іпотеки, після укладення іпотечного договору без дозволу іпотекодержателя.

За умовами пункту 2.1.4. іпотечного договору на іпотекодавця покладено обов`язок не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування та іншебез письмової згоди іпотекодержателя.

Вказана умова договору відповідає положенням частини третьої статті 9 Закону № 898-IV, згідно яких іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Отже вселення ОСОБА_3 та двох його малолітніх дітей у спірну квартиру відбулося всупереч умов іпотечного договору та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), реєстрація місця проживання особи з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлі, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу, що є підставою для виселення такої особи.

З 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі -Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

За змістом статті 18 цього Закону умовою зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років в адміністративному порядку (за заявою власника житла) є згода її батьків та подання заявником свідоцтва про народження.

У даному випадку відсутня згода батьків малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на зняття їх із зареєстрованого місця проживання за адресою спірного житла та у розпорядженні позивача немає їх свідоцтв про народження.

За приписами пункту 6 частини першої статті 24 Закону № 1871-IX та пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом, що, в свою чергу, є підставою для внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади.

З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для ухвалення рішення про позбавлення ОСОБА_3 та двох його малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_3 права користування спірним житлом, що буде підставою для зняття їх із зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою .

З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на відповідача ОСОБА_3 сплачений позивачем судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволенні позову акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп невідомий) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДР 23494714, місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100) судові витрати в сумі 2 102 гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне судове рішення складене 29.06.2023.