провадження № 22-ц/824/4679/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів із зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі з 21 серпня 1990 року зареєстрований позивач та його мати ОСОБА_5 . У липні 2019 року на прохання матері, ОСОБА_5 , позивач надав згоду братові ОСОБА_6 на тимчасове, строком на 1 місяць проживання у спірній квартирі, щоб брат вирішив свої питання з житлом. Проте, без будь-якого узгодження з позивачем, у квартирі брат оселився разом із своєю співмешканкою, з того часу вони і живуть у квартирі позивача, занедбавши та перетворивши помешкання у хащі. Позивач постійно просив добровільно звільнити квартиру та заявив про намір переїхати до власної квартири, на що отримував погрози щодо знищення майна позивача та погрози фізичною розправою. Відповідачі не прописані у квартирі позивача, не мають правових підстав для проживання в ній. Численні розмови позивача із відповідачами щодо виселення з належної позивачу квартири не ефективні. Відповідачі абсолютно ігнорують вимоги звільнити квартиру. Так, 21 листопада 2021 року позивач передав відповідачам вимогу про усунення перешкод у праві власності шляхом виселення та встановив строк - до 05 грудня 2021 року для добровільного звільнення нерухомого майна. Крім того, засобами смс-повідомлення, 07 листопада 2021 року позивач повідомив відповідача ОСОБА_1 про необхідність звільнення квартири протягом 2-х тижнів. Однак, відповідачі не мають намір та бажання звільнити безпідставно зайняту ними квартиру. Станом на 09 грудня 2021 року відповідачі продовжують займати належне позивачу на праві приватної власності майно, зухвало себе поводити, чинити перешкоди в управлінні, користуванні квартирою, свідомо ігноруючи законні вимоги позивача щодо звільнення квартири.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року позов ОСОБА_4 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 5 150 грн. та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5 150 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права та просять ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачі зазначають, що у спірній квартирі проживали з 2013 року однією сім`єю з покійною матір`ю позивача та відповідача ОСОБА_1 . Відповідачі 9 років постійно сплачували комунальні послуги у спірній квартирі, відкрито нею користувались з 2013 року, доглядали за хворою матір`ю. Але, як стало відомо з позовної заяви, позивач якимось чином оформив на спірну квартиру право власності. Відповідачі самостійно піклувались про хвору матір, позивач тільки останній рік почав приходити у квартиру періодично, влаштовував сварки, скандали та погрожував відповідачам. Крім того, на території України діє воєнний стан з 24 лютого 2022 року, відповідачі існують на межі бідності, іншого житла не мають. Враховуючи той факт, що вони досить тривалий час проживають у спірній квартирі однією сім`єю, дбають про майно, сплачують комунальні послуги відкрито, то мають повне право проживати в даній квартирі. У даній справі судом також не було враховано, що в контексті пропорційності застосування такого заходу, як виселення, має оцінюватися з урахуванням порушення прав останніх на житло, внаслідок чого вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками. Позивач взагалі не мешкає у спірному приміщенні понад дев`ять років, не дбає про майно, комунальні послуги не сплачує. Крім того, суду першої інстанції на момент ухвалення заочного рішення не було відомо, що відповідачі звільнили спірну квартиру 02 липня 2022 року та орендують окреме житло. Тобто, станом на момент ухвалення рішення взагалі відсутній предмет спору у зв`язку з чим справа підлягала закриттю. Відповідачі також зазначають, що під час ухвалення додаткового рішення, судом не було взагалі враховано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, яке було надіслано на адресу суду. Станом на 21 червня 2022 року у матеріалах справи була відсутня копія договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2021 року, на який посилається представник позивача, а також були відсутні рахунок-фактура від 09 грудня 2021 року, акт виконаних робіт від 09 грудня 2021 року та квитанції про сплату позивачем грошових коштів на рахунок адвоката. Разом з тим, зазначена копія договору взагалі не містить ані пунктів, ані умов, щодо погодинної оплати правової допомоги в розмірі 2 000 грн. Крім того, відповідно до п.4.1. Розділу 4 зазначеного договору, договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2021 року. Враховуючи закінчення терміну дії договору ще 31 грудня 2021 року, представник позивача не мала законних підстав представляти інтереси позивача у даній справі з 01 січня 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що з аналізу процесуальної поведінки відповідачів та їх представників, вбачається, що наявне зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим в контексті п.1 ст. 44 ЦПК України. Позивач зазначає, що доводи відповідачів про проживання у спірному житловому приміщенні з 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 та оплату комунальних послуг є безпідставними та не підтверджені жодними доказами, спрямовані на введення суду в оману щодо дійсних обставин справи. Позивач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідними документами, які наявні в матеріалах справи. Однак, всупереч його волі, як власника майна, за відсутності будь-яких правових підстав відповідачі продовжували проживати в належній йому на праві власності квартирі до 14 серпня 2022 року. Щодо пояснень представника відповідачів про те, що на момент ухвалення рішення взагалі відсутній предмет спору, оскільки відповідачі звільнили спірну квартиру 02 липня 2022 року та орендують окреме житло, що підтверджується копією договору оренди від 01 липня 2022 року, то аналіз даного договору викликає сумнів у його дійсності та законності. Так: у договорі оренди не зазначені документи, що підтверджують право власності орендодавця, а тому такий договір могла укласти будь-яка особа; підпис орендаря - ОСОБА_1 суттєво відрізняється від підписів, які за останній рік були ним поставлені на всіх документах, які він скеровував до суду, тому є всі правові підстави стверджувати, що підпис не його; 14 серпня 2022 року о 7:00 позивач разом зі своєю дружиною прийшли до спірної квартири та побачили, що відповідачі разом із зібраними власними речами знаходились ще у квартирі. Отже, на дату ухвалення оскаржуваних рішень, відповідачі продовжували проживати у спірній квартирі, але вже збирали свої речі для звільнення квартири на виконання заочного рішення суду. Твердження відповідачів, що станом на ухвалення рішення вони проживали у іншому будинку, не відповідають дійсності. Договір оренди від 01 липня 2022 року був штучно створений виключно для того, щоб уникнути необхідності сплати судового збору та відшкодування інших витрат позивача. Щодо позиції відповідачів по додатковому рішенню про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в межах розгляду цивільної справи позивач зазначає наступне. Відсутність станом на 21 червня 2022 року у матеріалах справи копії договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2021 року та рахунки-фактури жодним чином не спростовують факт надання послуг позивачу та його оплату. В порядку п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач до позовної заяви надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Щодо строку дії договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2021 року, укладеного між ним та адвокатом Щербиною Я.М., позивач вказує даний договір діє до 31 грудня 2022 року, що підтверджується Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 30 вересня 2021 року, яка наявна в матеріалах справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що за даними, які внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , підстава - Свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва від 04 грудня 1998 року, Свідоцтва про право на спадщину №830 від 19 липня 2019 року, Договір дарування від 26 березня 2019 року.

В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивач ОСОБА_4 та його матір ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29 квітня 2022 року (актовий запис №628) (а.с.121).

Згідно відомостей, які містяться в Реєстрі територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , не значиться зареєстрованим.

01 лютого 2022 року Баришівською селищною радою, у відповідь на запит суду проінформовано, що згідно реєстру Баришівської територіальної громади, громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , - з 16 грудня 1992 року (а.с.92).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт відсутності у відповідачів права користування квартирою після набуття позивачем права власності на неї, в тому числі і договірних відносин між сторонами спору стосовно тимчасового користування квартирою, серед іншого на підставі договору оренди (найму), наявність цих обставин має вирішальне значення для вирішення спору щодо підстав для виселення відповідачів із житлового приміщення, яке займане ними без належним правових підстав.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо вчинення з боку відповідачів перешкод у користуванні квартирою, позивачем ОСОБА_4 долучено постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року (справа №755/5753/21), якою визнано ОСОБА_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Як встановлено постановою Дніпровського районного суду міста Києва, в мотивувальній частині, дослівно: «...До Дніпровського районного суду м. Києва від Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов протокол серії ВАБ №382557 від 28 березня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_1 , 28 березня 2021 року о 16 год. 10 хв. в м. Києві за місцем свого проживання, а саме: за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно брата ОСОБА_4 , 1974 року народження» (а.с. 82-83).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_4 , в задоволенні заяви було відмовлено, про що 03 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення у цивільній справі № 755/20102/21.

В порядку досудового врегулювання спору, позивачем направлялась письмова вимога кожному із відповідачів про усунення перешкод у користуванні правом власності на квартиру АДРЕСА_1 , та пропонувалось добровільно звільнити належне позивачу нерухоме майно до 05 грудня 2021 року (а.с.21), вимога залишилась без належного реагування з боку відповідачів.

В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрований лише ОСОБА_4 , в той же час згідно даних паспорта громадянина України відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , до 13 серпня 2019 року (підстава зняття з реєстраційного обліку - «судове рішення»), відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , відомостей, які б свідчили про припинення право відповідачів на користування житловим приміщенням за іншою адресою, відповідачами не повідомлено, належних доказів суду не надано.

При вирішенні спору по суті суд враховує, що відповідач таких тверджень позивача не спростував, а також враховує вимоги ст. 12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача, ні наймачами, а ні іншими особами, що мають право на користування квартирою, та порушують право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

За наведених обставин, позивачем доведено факт відсутності у відповідачів права користування квартирою після набуття позивачем права власності на неї, в тому числі і договірних відносин між сторонами спору стосовно тимчасового користування квартирою, серед іншого на підставі договору оренди (найму), наявність цих обставин має вирішальне значення для вирішення спору щодо підстав для виселення відповідачів із житлового приміщення, яке займане ними без належних правових підстав.

При цьому, з урахуванням зазначених обставин, на відповідачів не буде покладено надмірного тягара. Виселення з квартири, яка не належить їм на праві власності, відповідатиме закону, таке втручання відповідатиме легітимній меті у відповідності до ст. 8 Конвенції, а саме захисту прав позивача, що є необхідним, оскільки незаконне проживання відповідачів у спірній квартирі порушує права ОСОБА_4 як законного власника зазначеної квартири. Таке виселення не потягне за собою негативних наслідків для відповідачів та є пропорційним легітимній меті, оскільки, як вбачається з наданих відповідачами пояснень, останні добровільно звільнили спірну квартиру та відповідно до договору оренди з 02 липня 2022 року орендують окреме житло.

Доводи відповідачів, що станом на момент ухвалення рішення був відсутній спір з підстав того, що вони добровільно виселились з спірної квартири, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не були повідомлені суду першої інстанції під час розгляду справи по суті. Крім того, добровільне звільнення спірної квартири відбулось після звернення позивача до суду, фактично в порядку визнання його вимог, що не може розцінюватись як відсутність предмету спору.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката є співмірним з обсягом наданих послуг адвоката та часом на їх виконання, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідачів заявлених позивачем витрат на правову допомогу у загальному розмірі 10 300 грн.

Разом з тим, апеляційний суд частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За загальним правилом, визначеним у ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Тобто, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В судовому засіданні, яке відбулось 12 липня 2022 року, під час виступу представника позивача - адвокатом Щербини Я.М. в судових дебатах оголошено усну заяву, що представник з дотриманням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України має намір подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, що відображено в протоколі судового засідання.

Заява представника позивача - адвокатом Щербиною Я.М. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками на її обґрунтування подана до суду в межах визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України строку -15 липня 2022 року.

Отже, стороною позивача не пропущено визначений законом строк на подання доказів на підтвердження розміру витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

30 вересня 2021 року між адвокатом Щербиною Я.М. та ОСОБА_4 укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № б/н, згідно предмету договору є надання адвокатом усіма законними методами та засобами правової допомоги клієнту в усіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів клієнта, та виконання відповідних доручень клієнта в т.ч., з питань представництва інтересів в цивільних, господарських, адміністративних справах та усіх державних, правоохоронних органах, органах Національної поліції України, перед підприємствами, організаціями та фізичними особами тощо.

Згідно п. 5.1. договору розмір винагороди адвоката визначається шляхом множення кількості годин, фактично витрачених адвокатом на виконання доручень клієнта та на надання клієнту правової допомоги за цим договором, на розмір винагороди адвоката за одну годину роботи, який погоджується сторонами додатково.

Факт виконання доручення та надання правової допомоги за договором підтверджується актами, що підписуються клієнтом та адвокатом. В актах зазначаються послуги, надані адвокатом клієнту у ході виконання доручення та надання правової допомоги, та сума винагороди, що сплачена або має бути сплачена клієнтом (п.5.6 договору).

На підставі цього договору, 03 грудня 2021 року видано ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Щербиною Я.М. щодо представництва інтересів ОСОБА_4 безпосередньо в Дніпровському районному суді міста Києва (а.с.84).

12 липня 2022 року між адвокатом та клієнтом підписано акт наданих послуг, із зазначенням детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом за період з 09 грудня 2021 року по 12 липня 2022 року, з визначенням кількості витрачених годин та вартості наданих послуг, що загалом складає 10 300 гривень, витрати на професійну правничу допомогу становлять в рахунку 2000 гривень за 1 годину роботи адвоката.

Фактична передача грошових коштів за надання адвокатом послуг сторонами підтверджена рахунком-фактурою на сплату наданих послуг та судових витрат та довідками про сплату наданих послуг щодо правової та правничої допомоги, які оформлено 09 грудня 2021 року (4 000 гривень), 10 лютого 2022 року (500 гривень), 23 лютого 2022 року (500 гривень), 16 травня 2022 року (1 000 гривень), 21 червня 2022 року (1 500 гривень), 06 липня 2022 року (800 гривень), 12 липня 2022 року (2000 гривень).

Відтак, позивачем надано документи на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу на загальну суму 10 300 грн.

Разом з тим, задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з відповідачів витати на правову допомогу у зазначеному розмірі, суд першої інстанції не звернув уваги, що строк дії договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 31 вересня 2021 року сплив 31 грудня 2021 року. Інших договорів про надання правової допомоги, чи докази про внесені зміни у зазначений договір матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначене, витрати на правову допомогу, яка надана позивачу після 31 грудня 2021 року, тобто, надані за межами строку дії договору про надання правової допомоги задоволенню не підлягають, а саме: 10 лютого 2022 року (500 гривень), 23 лютого 2022 року (500 гривень), 16 травня 2022 року (1 000 гривень), 21 червня 2022 року (1 500 гривень), 06 липня 2022 року (800 гривень), 12 липня 2022 року (2 000 гривень), загальна сума витрат, що не підлягають задоволенню складає 6 300 грн.

Заперечуючи проти зазначеного в суді апеляційної інстанції, представник позивача адвокат Щербина Я.М. вказувала про те, що 15 грудня 2021 року між нею та позивачем було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 30 вересня 2021 року зі змісту якого вбачається, що сторони вирішили продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року та що копія такої угоди наявна у матеріалах справи.

Натомість, зазначені доводи представника позивача не заслуговують на увагу, оскільки таку угоду було надано нею вже після ухвалення додаткового рішення. При цьому, позивач та його представник не були позбавлені можливості надати вказаний доказ на підтвердження наданих та понесених судових витрат у строки, визначені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, чого зроблено ними не було.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, понесені позивачем витрати на правову допомогу, що були надані в межах строку дії договору, тобто, до 31 грудня 2021 року, а саме 09 грудня 2021 року на суму 4 000 гривень, які складаються з: ознайомлення з документами по справі, узгодженням правової позиції, збір доказів, підготовка та подання позовної заяви, - є обґрунтованими, необхідними, співмірними з позовними вимогами та підтверджується належними та допустимими доказами, а тому підлягають стягненню з відповідачів по 2 000 грн. з кожного.

Доводами апеляційної скарги співмірність та допустимість таких витрат не спростована.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат, понесених позивачем, у поновному обсязі, не відповідають наявним у справі доказам та є необґрунтованими, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування додаткового рішення з прийняттям нової постанови по суті вимог заяви.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року скасувати та прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

В іншій частині заяву залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 травня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.