Постанова

Іменем України

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 759/24141/19

провадження № 61-227св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року у складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд»), про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. У зв`язку з майбутнім народженням дитини та необхідністю поліпшення житлових умов ним за згодою дружини 07 листопада 2017 року було отримано у ОСОБА_4 у борг 600 тис. грн, про що свідчить складена ним відповідна письмова розписка. Вказані кошти за їх спільним рішенням були спрямовані на укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Так, 10 листопада 2017 року між ОСОБА_5 та ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 18082/РН-К на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Він надав свою згоду на укладення вказаного договору, а отримані в позику грошові кошти були спрямовані на виконання умов цього договору купівлі-продажу майнових прав на майбутню квартиру.

02 квітня 2020 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/24134/19 шлюб між ними було розірвано. У зв`язку з цим постало питання поділу спільного майна подружжя, а також боргових зобов`язань, оскільки згоди щодо поділу між ними не досягнуто.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд: у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним майнові права на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_6 на його користь 300 тис. грн, тобто 1/2 частину спільного боргу подружжя.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 тис. грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині визнання за ним майнових прав на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що об`єкт будівництва, в якому відповідачкою придбано майнові права на квартиру, не введено до експлуатації, повністю розрахунки за фактично збудовану площу не здійснено, акту приймання-передачі майнових прав не підписано, а тому відповідачка не є власником майнових прав, що спростовує твердження позивача про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. На цей час власником майнових прав на квартиру є ПрАТ «ХК «Київміськбуд».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині стягнення з ОСОБА_7 на його користь 300 тис. грн, тобто 1/2 частину спільного боргу подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що зміст наданої позивачем розписки свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникла домовленість про можливе отримання коштів та не вказано про реальне отримання коштів. Позивачем не доведено, що він отримав грошові кошти за договором позики від 07 листопада 2017 року та що ці кошти були використані виключно в інтересах сім`ї. Долучені до матеріалів справи копії квитанцій про оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , свідчать лише про своєчасну оплату майнових прав відповідно до умов договору та не містять жодної інформації, що це є тими коштами, які отримані саме від ОСОБА_4 .

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 тис. грн, суд першої інстанції виходив із того, що такі витрати підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, які відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача. Заперечень щодо розміру таких судових витрат позивачем суду не надано.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 800 грн.

Додаткове рішення районного суду, з посиланням на статтю 246 ЦПК України, мотивовано тим, що понесені ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 800 грн підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, а тому вони відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача. Враховуючи те, що 5 тис. грн витрат на професійну правничу допомогу вже було стягнуто з позивача основним рішенням суду, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви та стягнув з позивача на користь позивачки 18 800 грн із заявлених 23 800 грн. При цьому суд врахував, що позивачем заперечень щодо розміру заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу не надано.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також вказав, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася реальна передача грошових коштів. Зміст наданої позивачем розписки не підтверджує факт отримання ним 07 листопада 2017 року у ОСОБА_4 грошових коштів у борг, а свідчить лише про намір їх отримання. Інших доказів про отримання у певні дати коштів у ОСОБА_4 у борг позивач суду не надав.

Що стосується висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ОСОБА_1 майнових прав на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , то в цій частині апеляційний суд зазначив, що відповідно до пункту 1.4 договору купівлі-продажу майнових прав від 10 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», компанія зобов`язана передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюються сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що провидить технічну інвентаризацію. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав.

Судом установлено, що на час розгляду справи вказаний об`єкт нерухомого майна не введено до експлуатації, повністю розрахунки за фактично збудовану площу не здійснено, передача та приймання майнових прав між сторонами договору не відбулася. Отже, за таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що майнові права на об`єкт нерухомого майна згідно з умовами вищевказаного договору ще не були передані покупцю - ОСОБА_2 , а тому право спільної сумісної власності подружжя на ці майнові права не виникло.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 500 грн. Заперечень щодо розміру заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем суду не надано.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишена без задоволення, позивачем заперечення щодо розміру заявлених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду не надано, а тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23 500 грн, які підтвердженні належними та допустимими письмовими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено. Поновлено представникові ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», про поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 520/1740/15, провадження № 61-4537св18. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що станом на час розгляду справи майнові права не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності та предметом поділу майна подружжя лише через те, що об`єкт не введено до експлуатації, а між відповідачкою та третьою особою - ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» не укладено акту приймання-передачі майнових прав.

Касаційна скарга не містить доводів щодо відмови у позові про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 300 тис. грн, як 1/2 частини спільного боргу подружжя, а також щодо додаткових судових рішень про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому в цій частині судові рішення в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Умовами укладеного між відповідачкою та третьою особою - ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» договору чітко передбачено, що до введення об`єкта до експлуатації та оформлення акту приймання-передачі майнових прав з покупцем, тобто з ОСОБА_2 , власником майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 є ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». Саме по собі укладення договору купівлі-продажу прав не породжує права власності на майнові права на квартиру.

Зміст наданої позивачем розписки свідчить лише про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникла домовленість про можливе отримання у борг грошових коштів, вона не містить даних про реальне отримання коштів.

16 березня 2023 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 на відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 .

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392-395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу. Отже, подані до Верховного Суду письмові пояснення ОСОБА_1 на відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - підлягаютьзалишенню без розгляду (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, провадження № 14-184цс20; від 14 грудня 2022 року у справа № 477/2330/18, провадження № 14-31цс22).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Брусилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Від шлюбу у сторін є спільна дитина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 листопада 2017 року між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 18082/РН-К.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору за цим договором компанія продає, а покупець придбає майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , на умовах та в порядку, що визначені у цьому договорі.

Згідно з пунктом 1.2 договору під майновими правами сторони розумітимуть право набути у власність закріплений з покупцем об`єкт після введення об`єкту будівництва до експлуатації шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього договору.

Майнові права на об`єкт належать компанії на підставі експертного звіту ТОВ «УКРБУДЕКСПЕРТИЗА» від 07 липня 2017 року № 3-106-17-ЕП/КО, дозволу на виконання будівельних робіт від 13 серпня 2008 року № 0649-Шв/С, договору про поновлення оренди земельної ділянки від 20 грудня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1320, договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 31 березня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 232, додаткова угода № 3 до договору підряду від 25 жовтня 2016 року № 894/КБ, договорів від 10 жовтня 2016 року № 176/Ф, 177/Ф, 178/Ф, 179/Ф з ТОВ «Гамма Консалт» щодо передачі функцій замовника.

Пункту 3.1 договору визначено, що на дату підписання цього договору вартість майнових прав на об`єкт складає 704 415,83 грн, у тому числі ПДВ 117 402,64 грн, виходячи із вартості майнових прав за 1 кв. м - 19 507,50 грн, у тому числі з ПДВ 3 251,25 грн.

Вартість майнових прав на об`єкт у розмірі 704 415,83 грн було сплачено відповідачкою на користь третьої особи своєчасно та у повному обсязі.

Пунктом 1.4 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що компанія зобов`язана передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав.

Пунктом 3.3 договору купівлі-продажу майнових прав визначено, що кінцеві розрахунки між сторонами здійснюються після обмірів суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію, та отримання компанією технічного паспорту на об`єкт, відповідно до договору. Оплата має бути здійснена покупцем протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання від компанії відповідного повідомлення.

07 листопада 2017 року ОСОБА_1 складена розписка, в якій зазначено, що «Сьогодні 7.11.2017 р, домовилися про отримання від ОСОБА_4 (далі - позикодавець) кошти 600 000 гривень в борг для купівлі майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_2 . Суму отримуватиму частинами за усним запитом у зручний для позикодавця час».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2020 року у справі № 759/24134/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , укладений 25 серпня 2017 року у Брусилівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 48, було розірвано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,

які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Судом установлено, що 10 листопада 2017 року між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - компанія) та ОСОБА_5 (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 18082/РН-К.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що під майновими правами сторони розумітимуть право набути у власність закріплений з покупцем об`єкт після введення об`єкту будівництва до експлуатації шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього договору.

Майнові права на об`єкт належать компанії на підставі експертного звіту ТОВ «УКРБУДЕКСПЕРТИЗА» від 07 липня 2017 року №3-106-17-ЕП/КО, дозволу на виконання будівельних робіт від 13 серпня 2008 року № 0649-Шв/С, договору про поновлення оренди земельної ділянки від 20 грудня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1320, договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 31 березня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 232, додаткова угода № 3 до договору підряду № 894/КБ від 25 жовтня 2016 року, договорів від 10 жовтня 2016 року №№176/Ф, 177/Ф, 178/Ф, 179/Ф з ТОВ «Гамма Консалт» щодо передачі функцій замовника.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що компанія зобов`язана передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК Українипередбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З огляду на викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ОСОБА_1 майнових прав на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до пункту 1.4 договору купівлі-продажу майнових прав від 10 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», компанія зобов`язана передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюються сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що провидить технічну інвентаризацію. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачкою було сплачено всі належні до сплати кошти за договором купівлі-продажу майнових прав від 10 листопада 2017 року, а доказів того, що фактична площа збудованого майна відрізняється від вказаної у договорі площі квартири, відсутні, є безпідставними, оскільки суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію, ще не були проведені обміри об`єкта будівництва, а тому і кінцеві розрахунки за придбані майнові права на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 не були здійснені й відповідно передача та приймання майнових прав між сторонами договору за актом приймання-передачі майнових прав не була проведена.

Отже, встановивши, що на час розгляду справи вказаний об`єкт нерухомого майна не введено до експлуатації, остаточні розрахунки за фактично збудовану площу не здійснено, передача та приймання майнових прав між сторонами договору не відбулася, суди дійшли правильного висновку про те, що майнові права на об`єкт нерухомого майна згідно з умовами вищевказаного договору ще не були передані покупцю - ОСОБА_2 , а тому право спільної сумісної власності подружжя на ці майнові права не виникло.

Саме по собі укладення договору купівлі-продажу прав не породжує права власності на майнові права на квартиру. Для отримання права власності саме на майнові права на квартиру необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Згідно з умовами вказаного договору до того, як продавець не здійснить передачу майнових прав згідно з акту приймання-передачі не виникає права спільної власності подружжя, а один із подружжя стає лише учасником зобов`язальних правовідносин згідно зі статті 509 ЦК України.

Зазначеним спростовуються доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 520/1740/15, провадження № 61-4537св18, є безпідставним, так як у цій справі інші фактичні обставини справи.

Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу за наслідками розгляду касаційної скарги

У березні 2023 року до Верховного Суду разом відзивом на касаційну скаргу надійшла заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - про відшкодування понесених відповідачкою судових витрат, до якої долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми (26 тис. грн) таких судових витрат.

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - про стягнення витрат на правову допомогу за наслідками розгляду касаційної скарги у розмірі 25 тис. грн.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, згідно з пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (буде сплачено).

Положеннями пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України регламентують порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції представником відповідачки надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 20 лютого 2023 року № 22008/2, відповідно до умов якого адвокатське бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу щодо представництва інтересів в суді касаційної інстанції у справі № 759/24141/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя (пункт 1.1.)

Статтею 3 вказаного договору визначено розрахунки і порядок оплати. Гонорар є єдиною допустимою формою отримання бюро винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, порядок його обчислення та сплати встановлюється за погодженням сторін у додаткових угодах. У випадку значного збільшення обсягу послуг, пов`язаних з предметом цього договору, сторони проведуть переговори по зміні розміру і порядку оплати.

Додатковою угодою № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 20 лютого 2023 року № 22008/2 сторонами визначено порядок оплати гонорару бюро за надання правової допомоги у суді касаційної інстанції у справі № 759/24141/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зокрема: підготовка відзиву на касаційну скаргу, надання усних, письмових консультацій, підготовка та подання заяв, підготовка та подання пояснень, заперечень. Вартість послуг (гонорар) складає 25 тис. грн. Клієнт сплачує гонорар в безготівковій формі шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок бюро не пізніше 31 грудня 2023 року. Правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі, який підписується сторонами. Бюро надає клієнту акт приймання-передачі наданої правової допомоги, в якому зазначається зміст наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов договору, додаткові витрати, які були понесені бюро понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце). Клієнт зобов`язаний на протязі п`яти днів з моменту отримання акту приймання-передачі наданої правової допомоги підписати його або протягом вказаного строку надати письмове заперечення, в якому обґрунтувати причину відмови від приймання наданої правової допомоги та підписання відповідного акту. Якщо протягом п`яти днів клієнт не підписав акт приймання-передачі наданої правової допомоги і не надав письмове заперечення, правова допомога вважається наданою та прийнятою клієнтом.

Згідно з актом № 1 прийому-передачі наданих послуг за договором від 20 лютого 2023 року № 22008/2 про надання правової (правничої) допомоги від 22 березня 2023 року бюро у період з 20 лютого 2023 року по 22 березня 2023 року відповідно до умов договору в рамках додаткової угоди № 1 від 20 лютого 2023 року надало клієнту послуги з правничої допомоги у цивільній справі № 759/24141/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зокрема: підготовлено та направлено в суд відзив на касаційну скаргу, заяву про відшкодування понесених судових витрат, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Вартість послуг, наданих відповідно до умов договору в рамках додаткової угоди № 1 від 20 лютого 2023 року складає 25 тис. грн. Клієнт прийняв надані бюро правові послуги, відповідно до умов договору. Клієнт підтвердив, що не має претензій та зауважень до бюро щодо наданих послуг.

Отже, розмір загальних витрат на оплату послуг адвоката у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції складає 25 тис. грн.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня

2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною,

різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне - процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях

частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Заява обґрунтована тим, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 тис. грн є неспівмірним у порівнянні зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.Згідно з актом № 1 прийому-передачі наданих послуг за договором від 20 лютого 2023 року № 22008/2 про надання правової (правничої) допомоги від 22 березня 2023 року адвокатським бюро було підготовлено та направлено в суд лише відзив на касаційну скаргу, заяву про відшкодування понесених судових витрат, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Отже, заявлений розмір судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру. Тому у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - про відшкодування таких витрат слід відмовити.

Верховний Суд частково погоджується із такими доводами заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи категорію конкретної справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, Верховний Суд вважає, що наявні підстави для зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, які підлягають відшкодуванню відповідачці за рахунок позивача, до 15 тис. грн. При цьому Верховний Суд не визнає повністю обґрунтованою заяву позивача про зменшення судових витрат, в якій він просить відмовити у задоволенні заяви представника відповідачки про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу повністю.

Керуючись статтями 141, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майнових прав на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна залишити без змін.

Заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідками розгляду касаційної скарги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 тис. грн (п`ятнадцять тисяч гривень) судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта