Справа № 641/5017/21
Провадження № 2/638/877/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Кріцак А.М., Кутоманової (Ткаченко) К.С., Межирицької В.Ю., Дубровської О.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 , ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

Адвокат Росоловський Ростислав Михайлович звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова в інтересах ОСОБА_1 із позовом до Харківської міської ради, в якому просить встановити юридичний факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 на день відкриття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Останнім місцем реєстрації померлої було АДРЕСА_2 , зареєстрована була одна. Позивач вважає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , інших спадкоємців померла немає. На момент відкриття спадщини позивач близько 40 років проживав разом із померлою однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 , а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_1 вважає, що прийняв спадщину. Також вказує, що 19.11.2019 року ОСОБА_1 з гр. ОСОБА_3 звернулись до Московського районного у місті Харкові ВДРАЦС ГТУЮ у Харківській області із заявою про державну реєстрацію шлюбу. Отже зазначає, що померла мала намір укласти з позивачем шлюб, державна реєстрація якого була призначена на 20.12.2019 року. Вказує, що протягом усього часу спільного проживання однією родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, ОСОБА_1 здійснював нагляд за хворою ОСОБА_3 до останнього дня її життя, здійснював поховання. Відповідно до довідки гаражного кооперативу «Каскад» від 12.02.2021 року ОСОБА_1 приймав активну участь у будівництві гаражів із своєю цивільною дружиною ОСОБА_3 і користувався гаражем, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 з 1986 року і до теперішнього часу. 07.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Кішкіної О.О. з питань відкриття спадкової справи, однак позивачу було роз`яснено та надано повідомлення про розгляд заяви, що йому необхідно в судовому порядку встановити факт проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю зі спадкодавцем не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Встановлення даного факту має для позивача важливе значення, оскільки це впливатиме на можливість реалізації його спадкових прав та оформлення спадщини за законом після померлої. Також зазначає, що адреса, за якою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 , однак фактично на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 з 1996 року постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_2 . Останні два роки ОСОБА_1 спілкувався ОСОБА_3 , оскільки остання дуже хворіла. Крім того, посилається, що на момент набуття померлою права власності на вказану квартиру, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вже тривалий час проживали разом та перебували у родинних стосунках як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, тому вказане майно позивач вважає за потрібне віднести до спільного сумісного майна подружжя, оскільки весь час ОСОБА_1 на рівні з ОСОБА_3 дбав про стан майна, приймав участь у здійсненні комунальних платежів та суттєво покращив стан квартири. Також зазначає, що факт спільного побуту, ведення спільного господарства та перебування у родинних стосунках як чоловіка та жінки також підтверджується спільними фото та показами свідків.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Зазначає, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, окрім ознак, які притаманні сім`єї, потрібна ще й умова проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Сам факт наміру укладення шлюбу не підтверджує цей часовий проміжок. Покази свідків також не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Також вказує, що заявник не доводить відсутності зареєстрованого шлюбу протягом останніх п`яти років до часу смерті ОСОБА_3 .. На підставі викладеного просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивача надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив про свою незгоду з доводами, викладеними стороною відповідача у відзиві на позовну заяву, вважає його необґрунтованим. Наполягав на тому, що протягом усього часу спільного проживання однією родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займались спільною працею, що полягала у будівництві гаражів, тому ще з 1986 року вони спільно використовували гараж як об`єкт їх побуту. Наразі позивач продовжує використовувати вказаний гараж вже самостійно, його було переоформлено з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .. За життя ОСОБА_3 позивач здійснював за нею нагляд, з 1993 року померла отримувала пенсію, однак її не вистачало, тому надавав їй фінансову підтримку. Також зазначає, що позивач та померла довгий час проживали однією родиною за адресою АДРЕСА_2 , проводили вихідні та святкові дні разом, мали спільних друзів та знайомих, вели спільний сімейний побут як подружжя, мали спільний сімейний бюджет. Також вказує, що з 19.11.2019 року позивач та ОСОБА_3 вже вважались нареченими і 20.12.2019 року вони мали офіційно одружитись. ОСОБА_1 здійснював поховання ОСОБА_3 , ним було укладено Договір №3/06 від 03.06.2020 року, при цього у графі адреса ним зазначено квартиру АДРЕСА_1 . Також зазначає, що позивачем попередній шлюб було розірвано 15.06.1977 року. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.07.2021 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного провадження із викликом сторін.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 року справу було передано до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 19.08.2021 року.

Ухвалою судді від 25.08.2021 року цивільна справа прийнята до провадження Дзержинського районного суду м.Харкова та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Ухвалою суду від 19.08.2022 року витребувано докази по справі у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кішкіної О.О., Відділу ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).

Ухвалою суду від 26.11.2022 року повторно витребувано докази у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кішкіної О.О..

Ухвалами суду від 15.02.2023 року, від 23.03.2023 року повторно витребувано докази з Відділу ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у заяві. Представник позивача надав до суду заяву. в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання, не з`явився, про розгляд повідомлявся, неодноразово просив відкласти розгляд справи з різних підстав.

У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника відповідача за наявними матеріалами справи.

Суд, заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.12.2019 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.01.1996 року № НОМЕР_2 .

07 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кішкіної О.О. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 .

Листом від 07.12.2019 року №790/01-16 приватним нотаріусом повідомлено позивача, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно подати нотаріусу документ, який підтверджує факт прийняття спадщини, юридично підтвердити родинний зв`язок зі спадкодавцем та/або факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше ніж п`ять років та надати документи, які підтверджують право власності на спадкове майно за спадкодавцем.

Згідно листа приватного нотаріуса ХМНО Ротфельд (Кішкіної) О.О. №1/01-16 від 03.01.2023 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилась, відомості про посвідчений заповіт у приватного нотаріуса відсутні.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 28.06.1974 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 . Зазначений факт також підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкові від 06.07.2021 року року.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 з 15.06.1973 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 08.10.2022 року №397-24.28-09 значаться актові записи, складені на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про:

-шлюб №884 від 12.08.1962 року, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС);

-розірвання шлюбу №59 від 19.01.1971 року, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС);

-шлюб №940 від 21.09.1972, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС);

-розірвання шлюбу №358 від 15.06.1977 року, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС).

З листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву Чугуївському та Печенізькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) вбачається наявність в Державному реєстрі актів цивільного стану актового запису про шлюб №940 від 21.09.1972 року, складеного Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції на ОСОБА_1 . Також наявний актовий запис про розірвання шлюбу №358 від 15.06.177 року, складеного Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції на ОСОБА_1 . Зазначене також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 15.06.1977 року.

Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у архівному фонді відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян за період з 2016 року актовий запис про шлюб та актовий запис про розірвання шлюбу на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявлено.

ОСОБА_1 був замовником придбання гранітних виробів, що підтверджується копією договору №3/06 від 03.06.2020 року, копіями товарних чеків до вказаного договору та розрахунком.

Згідно вимог статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

При цьому щодо посилань ОСОБА_1 на проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд зазначає, що до правовідносин, які виникли у спірний період, підлягають застосування норми матеріального права з урахуванням положень частини першої статті 58 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 280/705/17 (провадження № 61-37425св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).

З огляду на викладене, факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період до 01.01.2004 року не знайшли свого підтвердження, оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Що стосується факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період після 01.01.2004 року, то на вказані правовідносини поширюється дія Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, у відповідності до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

В той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 01.01.2004 року по 03.12.2019 року однією сім`єю, наявність у них спільного побуту, взаємні права та обов`язки.

Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа №552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18.

Надані позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між позивачем та померлою ОСОБА_3 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).

Не спростовують зазначених висновків і надані позивачем письмові документи, зокрема, довідка про членство в товаристві «Каскад», протокол засідання правління товариства «Каскад» №37 від 28.12.2018 року, а також договір №3/06 від 03.06.2020 року щодо придбання гранітних виробів, розрахунок та товарні чеки на його виконання.

При цьому наявність документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, а також інших особистих документів, наданих позивачем до суду не є доказом проживання з померлою однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, перебування із нею у фактичних шлюбних відносинах чи спільного постійного проживання на час відкриття спадщини.

Доводи позивача ані про надання допомоги ОСОБА_3 під час її хвороби, ані про хворобу останньої свідчать про доброзичливі стосунки вказаних осіб, однак не доводять факту проживання позивача та померлої однією сім`ю у вказаний вище період.

Стосовно посилань позивача на ту обставину, що ОСОБА_3 перед смертю виявила бажання укласти з ним шлюб, суд зазначає, що згідно відповіді Московського районного у місті Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області з відповідною заявою про укладення шлюбу з ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 . Разом із цим, зазначена обставина не доводить проживання позивача з померлою однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, перебування із нею у фактичних шлюбних відносинах та спільного постійного проживання на час відкриття спадщини.

Крім того, підтверджень звернення ОСОБА_3 до відділу реєстрації актів цивільного стану із заявою про укладення шлюбу з ОСОБА_1 , матеріали справи не містять та позивачем не надано, клопотань про витребування зазначених доказів до суду не надходило.

Також під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача щодо здійснення ним матеріального забезпечення ОСОБА_3 .

В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Так, свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що позивача знає з 1973 року, він є її сусідом. Вказує, що ОСОБА_3 з позивачем проживали разом як чоловік та жінка з 1973 року по день смерті останньої. Квартиру померла отримала сама, потім там почав жити ОСОБА_8 . Свідку відомо, що ОСОБА_8 раніше перебував у шлюбі, в нього є дочка, потім він розлучився. Вже з 1973 року бачила позивача з ОСОБА_9 разом, вони проживали разом, вели спільний побут. Усі у будинку знали та бачили їх разом, тому і вважала, що вони проживали як чоловік та жінка.

Свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що вона є сусідкою ОСОБА_8 , він проживав з ОСОБА_9 як чоловік та жінка за адресою: АДРЕСА_2 , а свідок жила у квартирі АДРЕСА_5 за вказаною адресою. Відносини між сусідами були дружні, часто ходили у гості один до одного. Щодо укладення між ними шлюбу свідку нічого не відомо, але вони весь час були разом, вели спільний побут. Скільки проживали разом свідку не відомо, але довго. Ніхто інший за вказаною адресою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не проживали.

З показів свідка ОСОБА_10 вбачається, що є кумою Ретинських, дружили з нею з 1959 року. Проживає за адресою: АДРЕСА_6 . Хлусова знає з 1973 року. Вказує, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були у відносинах як чоловік та жінка з 1973 року до смерті ОСОБА_9 , проживали по АДРЕСА_3 , точної адреси не пам`ятає. Хлусов там продовжує далі жити. Свідок вказує, що позивач та померла вели спільний побут, проживали вони удвох у вказаній квартирі з 1973 року.

Разом із тим, покази свідків, допитаних в судовому засіданні, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду достатньо достовірних та належних доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_3 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 27.06.2023 року.

Сторони:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_6 , АДРЕСА_4 ;

відповідач: Харківська міська рада, , м.Харків, м-н Коституції буд.7.

Головуючий суддя: Д. В. Цвірюк