П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року місто Київ

справа № 752/5172/22

провадження №22-ц/824/4600/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мачульним Олександром Івановичем,

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що він сплатив на користь ФОП ОСОБА_2 кошти у загальній сумі 322 809 грн., проте між сторонами не були укладені договори на туристичне обслуговування в електронній або письмовій формі, що, на думку позивача, виключає підстави для правомірного набуття коштів. Позивач зазначає, що 8 листопада 2021 року віповідач ФОП ОСОБА_2 частково здійснила повернення грошових коштів у сумі 100 162 грн., а решту грошових коштів відмовляється повертати в добровільному порядку.

Просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 222 647 грн. безпідставно набутих коштів, 8 353,43 грн. 3 % річних, 30 814,41 грн. індексу інфляції за час прострочення з 21 квітня 2021 року по 7 жовтня 2021 року та з 9 жовтня 2021 року по 6 травня 2022 року, а також судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мачульний О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним і необґрунтованим та підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного рішення, що між сторони укладено договір і між ними виникли цивільні правовідносини.

Крім того, саме по собі призначення платежу у квитанціях, жодним чином не свідчить про укладання договору, а також виникнення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, судом першої інстанції під нас ухвалення оскаржуваного рішення ненадана належна правова оцінка тому факту, що у матеріалах справи взагалі відсутній договір, підписаний сторонами.

Також у матеріалах справи окрім квитанцій про оплату більше немає ніяких документів, які вказували б на укладення правочину (договору) між сторонами та погодження усіх істотних його умов.

Не можна також залишити поза увагою і той факт, що посилання на номер документу, не може свідчити про укладання договору на туристичне обслуговування.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 безпідставно набула грошові кошти позивача, а тому була зобов`язана повернути на першу вимогу позивача ОСОБА_1 ..

При цьому, суд першої інстанції проігнорував той факт, що ФОП ОСОБА_2 не надавши жодної відповіді на вимогу про безпідставне набуття коштів, частково здійснила повернення грошових коштів у сумі 100 162 грн., що підтверджується випискою AT КБ «ПриватБанк» від 4 травня 2022 року № GHTMADP3VIAPCRI5 у справі, а відтак фактично визнала пред`явлену ОСОБА_1 вимогу щодо безпідставності набуття коштів.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (висновок Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц).

Верховний Суд дійшов висновку, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Суд касаційної інстанції зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Оскільки судом вже була встановлена обставина відсутності укладеного між сторонами договору, вірним є висновок про безпідставність отриманої ФОП грошової суми, яку відповідач зобов`язаний повернути позивачу.

Оскільки договір на туристичне обслуговування укладено не було, а інших доказів у справі окрім квитанцій немає, то суд першої інстанцій не в повній мірі дослідив обставини справи, тим самим дійшов помилкового висновку про наявність правової підстави для набуття коштів, всупереч доказам, які знаходяться у справі та підтверджують протилежність і безпідставність набуття відповідачем грошових коштів сумі в 222 647 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 7 листопада 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_3., судді: Гаращенко Д.Р., Сушко Л.П..

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року апеляційна скарга залишена без руху, а особі, яка її подала, надано строк для усунення недоліків, - сплати судового збору та подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів Київського апеляційного суду від 1 грудня 2022 року у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді, суддю Гаращенка Д.Р. замінено суддею Олійником В.І..

Ухвалою Київського апеляційного суду від 2 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року, відкрито апеляційне провадження у справі.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 2 березня 2023 року звільнено ОСОБА_3 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

У зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють продовження суддею - доповідачем ОСОБА_3. здійснювати розгляд справи № 752/5172/22 (апеляційне провадження №22-ц/824/4600/2023), розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного суду від 10 березня 2023 року №304/06.1-01/23 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 березня 2023 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Шкоріна О.І., судді: Поливач Л.Д., Стрижеус А.М.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року справу прийнято до розгляду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 сплатив на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 кошти у загальній сумі 322 809 грн., що підтверджується розрахунковими квитанціями для готівкових розрахунків №К226/200131-6 від 31 січня 2020 року на суму 29 326 грн., № К226/200128-2 від 6 лютого 2020 року на суму 49 000 грн., № К226/200128-2 від 7 лютого 2020 року на суму 36 748 грн., № К226/200210-1 від 10 лютого 2020 року на суму 49 000 грн., №К226/200210-1 від 11 лютого 2020 року на суму 49 000 грн., № К226/200210-1 від 12 лютого 2020 року на суму 6 845 грн., № К226/200213-1 від 13 лютого 2020 року на суму 49 000 грн., № К226/200213-1 від 13 лютого 2020 року на суму 49 000 грн. та № К226/200210-1 від 13 лютого 2020 року на суму 4 890 грн. (а.с. 16 - 20).

Підставою для внесення ним грошових коштів був договір на туристичне обслуговування № К226/200131-6 від 31 січня 2020 року.

9 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 322 809 грн. (а.с. 12)

8 жовтня 2021 року ФОП ОСОБА_2 частково здійснила повернення грошових коштів у розмірі 100 162 грн., з приміткою «повернення коштів по рахунку НОМЕР_1 згідно договору на туристичне обслуговування» (а.с. 21).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти набуті ФОП ОСОБА_2 підставно за договором на туристичне обслуговування, а тому порушені права позивача в обраний ним спосіб відповідно до ст. 1212 ЦК України захисту не підлягають. Отже договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Встановивши, що оспорювані грошові кошти в сумі 322 809 грн. отримані відповідачем на виконання умов договору на туристичне обслуговування № К226/200131-6 від 31 січня 2020 року, який на час вирішення спору є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять жодного договору підписаного сторонами, є безпідставним. Логічних пояснень щодо допущення помилки при перерахуванні на рахунок відповідача грошових коштів, з зазначенням призначення платежу «договір на туристичне обслуговування», позивачем, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, з січня 2020 року та до 17 травня 2022 року (звернення до суду з позовом), тобто більше ніж через рік, позивач жодних дій щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів не вчиняв, окрім направлення у квітня 2021 року вимоги щодо повернення коштів, що на думку апеляційного суду, свідчить про те, що позивач ОСОБА_4 своїм мовчанням підтвердив наявність волі на перерахування відповідачу спірних коштів.

Саме на позивача покладений процесуальний обов`язок доказування і надання принаймні логічного пояснення непослідовності власних дій, які б міг оцінити суд та які можна було б перевірити належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладання будь-яких договорів між сторонами не здійснювалося, натомість наявне безпідставне перерахування коштів позивачем ОСОБА_4 на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_2 , оцінюються колегією суддів критично, оскільки вони спростовуються наявними матеріалами справи, з яких вбачається, що систематичне перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача протягом певного проміжку часу (січень - лютий 2020 року), до того ж з призначенням платежу як «за туристичні послуги за договором на туристичне обслуговування», не може вважатися безпідставним набуттям грошових коштів внаслідок помилки їх перерахування, натомість вбачається, що перерахування коштів здійснювалося в порядку виконання договірного зобов`язання, тому положення статті 1212 Цивільного кодексу України в даному випадку не можуть бути застосовані.

Крім того, з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, який є у відкритому доступі, вбачається, що ФОП ОСОБА_2 зареєстрована, як ФОП з квітня 2013 року, основний вид діяльності: «діяльність туристичних агентств».

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мачульним Олександром Івановичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус