КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/443/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушиній І.В.

за участю: представника скаржника - адвоката Штронди А.М.

представника позивача - адвоката Дугінова Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням суді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В.,

у цивільній справі №757/24277/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладу, процентів та штрафних санкцій, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» за результатами розгляду якого просив стягнути з останнього:

за договором №SAMDN1690 від 21 грудня 2012 року: суму вкладу у розмірі 6000,93 доларів США; пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 01 жовтня 2019 року по 09 червня 2020 року у розмірі 45367,03 долари США; 3% річних за період з 01 жовтня 2019 року по 09 червня 2020 року у розмірі 124, 29 долари;

за рахунком №680364: 401,80 грн. - залишок коштів на рахунку; 40,18 - пеню.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 21 грудня 2012 року між сторонами укладено депозитний договір №SAMDN1690 на підставі якого, відкрито рахунок № НОМЕР_1 на який внесено кошти. У подальшому вклад поповнювався. Залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 , станом на 06 січня 2014 року становив 6 000, 93 долари США. Також ОСОБА_1 було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 , на якому розміщено кошти. Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 було безпідставно заблоковано банком. Нарахування відсотків було припинено. З метою розблокування рахунків та поновлення обслуговування ОСОБА_1 неодноразово звертався до банку. Проте, вимоги позивача виконані не були.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи: ТОВ «Фінілон».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6000,93 доларів США вкладу за договором №SAMDN1690 від 21 грудня 2012 року; 124,29 доларів США 3% річних за період з 01 жовтня 2019 року по 09 червня 2020 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за рахунком № НОМЕР_2 - 401,80 грн. залишок коштів на цьому рахунку та 40,18 грн. пені відповідно до п.32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні»

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права у зазначеній частині, просило рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції не взято до уваги факт переведення банком у 2014 році грошових коштів за спірними договорами, які є предметом спору у даній справі на іншу юридичну особу - ТОВ «ФК» Фінілон». Відтак, АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі. Крім того, позивачем не додано до позовної заяви ані копії депозитного договору та банківського рахунку, ані документів, які підтверджують факт внесення грошових коштів на рахунки.

22 грудня 2022 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду, без змін. Зазначаючи, що він не надавав банку згоди на переведення боргу. Кошти позивача знаходяться у банку, що ним підтверджується, проте банк їх не повертає. Єдиним законним способом повернення належних позивачу коштів, це їх стягнення у примусовому порядку за рішенням суду.

Учасники справи про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Представник третьої особи до суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року оскаржується в частині задоволення позовних вимог, а відтак, виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядається судом апеляційної інстанції лише у зазначеній частині.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми вкладу та залишку коштів на рахунку, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені та 3 % річних, суд першої інстанції виходив із невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за депозитним договором та договором поточного вкладу щодо повернення позивачу коштів розміщених на них на вимогу останнього. З урахуванням того, що депозитні договори укладені між сторонами не було розірвано.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 21 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN1690 на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено кошти. Залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 , станом на 06 січня 2014 року становив 6 000,93 долари США (т. І а.с. 09).

ОСОБА_1 було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 , залишок коштів на якому станом на 24 квітня 2014 року становив 401, 8 грн. (а.с. 09, 12).

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, яка була отримана останнім 26 вересня 2019 року, у якій зазначив, що навесні 2014 року його картковий рахунок № НОМЕР_2 та депозитний рахунок № НОМЕР_1 були заблоковані. У зв`язку з наведеним, він вказував на розірвання депозитного договору та договору по рахунку, просив видати належні йому кошти через касу банку (т. І а.с. 14).

На вказану заяву листом від 17 жовтня 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що його заява не може бути прийнята до уваги, оскільки не завірена належним чином (т. І а.с. 15).

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, яка була отримана останнім 13 листопада 2019 року, та зазначав, що навесні 2014 року його картковий рахунок № НОМЕР_2 та депозитний рахунок № НОМЕР_1 були заблоковані. У зв`язку з наведеним, він розриває зазначені вище депозитний договір та договір рахунку та просить видати належні йому кошти через касу банку (т. І а.с. 16).

На вказану заяву листом ПАТ КБ «Приватбанк» повідомило ОСОБА_1 про припинення діяльності на території АР Крим і м. Севастополя, відповідно до вимог Постанови № 260 (т. І а.с. 17).

17 листопада 2014 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу (т. І а.с. 38-39).

30 січня 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» розмістило оголошення про те, що у зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банка на цій території в розділ 1.1.7 Додаткові положення Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами клієнта з банком. У разі невиконання клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору клієнта з банком буде здійснюватися з ТОВ «ФК «Фінілон». У разі незгоди клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення клієнт направляє банку в строк до 15 лютого 2015 року. Ненадання клієнтом заперечень у вказаний у цьому пункті строк, підтверджує здійснення банком переводу боргу по договорам клієнта та ТОВ «ФК «Фінілон» зі згоди клієнта (т. І а.с. 41).

Згідно довідки банку від 16 червня 2020 року, останнє підтверджує факт виконання ним в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунок ТОВ «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 . Сума коштів зазначена у витягу з електронного додатку «Додаток 1 (Реєстр кредиторів) до договору переведення боргу № б.н. від 17 листопада 2014» (т. І а.с. 46).

Згідно витягу з електронного додатку «Додаток 1 (Реєстр кредиторів) до договору переведення боргу № б.н. від 17 листопад 2014», на рахунку відкритому ОСОБА_1 № НОМЕР_1 розміщено кошти у сумі 6 131,39 доларів США; на рахунку відкритому ОСОБА_1 № НОМЕР_2 розміщено кошти у сумі 401,8 долари США (т. І а.с. 47).

Згідно із ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договорів) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

За правилами ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 (у редакції, чинній на момент укладення договору банківського вкладу), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174; у редакції, чинній на момент укладення договору банківського вкладу), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

У пункті 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (у редакції, чинній на момент укладення договору банківського вкладу), передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10).

З огляду на вказане письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 6 червня 2012 року у справі № 6-17цс12 і від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14). Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі (див. також висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516).

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновок Верховного Суду України, висловлений у постановах від 09 листопада 2017 року у справі № 6-109цс17, від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12 та від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14: суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Частинами 1-2 ст.1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ч.1 ст. 1074 ЦК України).

У рішенні від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (No.2) (заява № 66610/09) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов`язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи (пункт 52). Ця практика ЄСПЛ підлягає застосуванню у цій справі, оскільки зазначений ЄСПЛ принцип відповідальності банку перед своїм клієнтом не залежить від наявності чи відсутності факту конфіскації банком грошових коштів клієнта банку.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN1690 на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено кошти. Залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 , станом на 06 січня 2014 року становив 6 000,93 долари США.

Також, ОСОБА_1 було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 , залишок коштів на якому станом на 24 квітня 2014 року становив 401, 8 долари США.

Факт укладення позивачем зазначених договорів підтверджено витягом з електронного додатку до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який засвідчено печаткою АТ КБ «ПриватБанк» та підписом головного бухгалтера АТ «КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В. В., що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) по всіх банківських договорах позивача, які є предметом розгляду.

Крім того, в матеріалах справи наявні копії й інших документів, які свідчать про укладення між сторонами вказаних договорів, а саме:довідка ПриватБанку № 23791505 від 11 червня 2014 року; виписка по рахунку від 30 червня 2014 року; лист ПриватБанку від 17 жовтня 2019 року на заяву позивача про розірвання договорів та видачу належних йому коштів.

Зазначені документи були надані позивачу саме банком. Дійсність вказаних документів, відповідач не заперечує.

Банк не спростував ані факту укладення депозитного договору та договору поточного вкладу з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника.

Таким чином, доводи скаржника про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту укладення договорів банківського вкладу та поточного рахунку, внесення грошових коштів на рахунки, є неприйнятими та спростовуються вищевказаними доказами.

Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

У вересні та у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявами про розірвання депозитного та поточного договорів та просив видати належні йому кошти через касу банку.

Листом від 17 жовтня 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про припинення діяльності на території АР Крим і м. Севастополя, відповідно до вимог Постанови № 260.

Разом з тим, враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком, то закриття його відділень не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Проте, належні позивачу грошові кошти за депозитним та поточним договорами, відповідач так і не повернув, що ним не заперечується.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача коштів за договором банківського вкладу та договором поточного рахунку.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що останній не є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, оскільки, відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ «КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21).

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Враховуючи те, що банк не виконав вимоги позивача, зокрема, щодо повернення йому коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_2 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пеню у відповідності до вимог п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

У справі, що переглядається, позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за депозитним договором від 21 грудня 2012 року за період з 01 жовтня 2019 року по 09 червня 2020 року у розмірі 124,29 долари США.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, банком були порушені свої зобов`язання за депозитним договором щодо повернення коштів на вимогу позивача, у зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача 3 % річних, є правильним.

Жодних доводів щодо неправильно визначеного розміру пені та 3% річних чи періодів їх нарахування, відповідачем не зазначено.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених в апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови суду складено 01 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: