ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м.Суми

Справа №574/374/22

Номер провадження 22-ц/816/589/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Огорілка Юрія Миколайовича на рішення Буринського районного суду Сумської області від 20 лютого 2023 року в складі судді Гука Т.Р., ухвалене в м. Буринь, повний текст рішення складено 22 лютого 2022 року,

в с т а н о в и в:

24.08.2022 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 22.08.2022 року і до досягнення дитиною трьох років.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 19.10.2019 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано 22.02.2022 рішенням Буринського районного суду Сумської області. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач аліменти іншим особам не сплачує, є здоровим та працездатним, працює в ТОВ «Бріош-Фуд» та має постійний дохід. Крім того, зазначає, що вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Посилаючись на вказані обставини, просить позов задовольнити.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 20 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 800 грн, щомісячно, починаючи з 24.08.2022 року до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Огорілко Ю.М., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання у розмірі 800 грн щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Зазначає, що позивачка та суд у своєму рішенні послалися на ч. 4 ст. 76 СК України, однак позивачкою не долучено жодного доказу того, що вона намагалася отримати освіту, працювала чи не змогла зайняти відповідну посаду у зв`язку з народженням дитини. Посилання позивачки на те, що вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років також не підтверджується жодними доказами.

Наголошує на тому, що позивачкою не долучено жодного доказу того, що вона потребує матеріальної допомоги.

Зазначає, що позивачка вказувала на те, що відповідач працює у ТОВ «Бріош-Фуд» на посаді головного механіка боулінгу та має постійний дохід, проте розмір доходу їй не відомий, у зв`язку з чим просила суд витребувати довідку про доходи.

Від позивачки відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

24.08.2022 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, подавши його на електронну адресу суду першої інстанції, при цьому позовна заява не була підписана електронним підписом позивачки. Проте в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 (а.с. 32), в якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Отже, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2019 (а.с. 7).

Від шлюбу мають дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Дитина зареєстрована та проживає разом матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи потреби позивачки, яка здійснює догляд за малолітньою дитиною та потребує матеріальної підтримки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, можливостей відповідача, його працездатний вік, у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років в розмірі 800 грн щомісячно.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності.

Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Отже, частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

З приводу доводів апеляційної скарги, що позивачка не надала суду доказів перебування у декретній відпустці та потреби в матеріальній допомозі, колегія суддів зауважує, що в даній справі встановлено, що дитина сторін - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягла трирічного віку та проживає разом з позивачкою, яка не працює і потребує матеріальної допомоги, а тому в силу ч. 4. ст. 84 СК України позивачка має право на утримання від відповідача до досягнення дитиною трирічного віку в незалежності від її матеріального становища та незалежно від того, чи працює вона.

В свою чергу відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що він не може надавати таку матеріальну допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги, що позивачка в позовній заяві посилалася на приписи ч. 4 ст. 76 СК України, колегія суддів зазначає наступне.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 2-95гс20).

Як убачається зі змісту позовних вимог, предметом позову є, в тому числі, стягнення з відповідача на користь позивачки утримання до досягнення спільною дитиною сторін, яка проживає разом з позивачкою, трьох років.

Ці обставини доведені позивачем належними, допустимими та достовірними доказами.

В свою чергу суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказам, яким суд надав належну оцінку.

За встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років в сумі 800 грн щомісячно.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування або зміни ухваленого рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Огорілка Юрія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 20 лютого 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина