справа № 752/9171/22 головуючий у суді І інстанції Машкевич К.С.
провадження № 22-ц/824/6426/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року та на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

01 серпня 2022 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Позивач посилалася на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе. Вказувала, що 20 травня 2005 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів, за актовим записом №810, між ними був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, наявність різних поглядів на життя. Шлюбні відносини припинені, проживають разом, однак спільне господарство не ведуть, шлюб існує формально. На підставі викладеного просила задовольнити позов.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження.

20 січня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_2, треті особи: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім'ї Landrаtsamt Biberach (Державна адміністрація м. Біберах на Рісі (Німетчина), Служба у справах дітей та сім'ї Роллінштрассе, Commerzbank AG (Коммерцбанк), Приватний нотаріус Герман Фрей, Amtsgericht Ravensburg Grundbuchamt (Місцевий суд Равензбарга), Baden-Wurttembergische Versorgungsanstalt fur Arzte, Zahnarzte und Tierarzte (Установа соціального забезпечення БаденВюртемберга для лікарів, стоматологів і ветеринарів), Сана Клінік Биберах Sana MVZ Stadt Biberach GmbH про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, припинення кредитного договору, про розподілення страхових пенсійних виплат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім'ї Landrаtsamt Biberach (Державна адміністрація м. Біберах на Рісі (Німетчина), Служба у справах дітей та сім'ї Роллінштрассе, Commerzbank AG (Коммерцбанк), Приватний нотаріус Герман Фрей, Amtsgericht Ravensburg Grundbuchamt (Місцевий суд Равензбарга), Baden-Wurttembergische Versorgungsanstalt fur Arzte, Zahnarzte und Tierarzte (Установа соціального забезпечення БаденВюртемберга для лікарів, стоматологів і ветеринарів), Сана Клінік Биберах Sana MVZ Stadt Biberach GmbH про визначення місця проживання дитини,усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, припинення кредитного договору, про розподілення страхових пенсійних виплат.

Повернуто матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім'ї Landrаtsamt Biberach (Державна адміністрація м. Біберах на Рісі (Німетчина), Служба у справах дітей та сім'ї Роллінштрассе, Commerzbank AG (Коммерцбанк), Приватний нотаріус Герман Фрей, Amtsgericht Ravensburg Grundbuchamt (Місцевий суд Равензбарга), Baden-Wurttembergische Versorgungsanstalt fur Arzte, Zahnarzte und Tierarzte (Установа соціального забезпечення БаденВюртемберга для лікарів, стоматологів і ветеринарів), Сана Клінік Биберах Sana MVZ Stadt Biberach GmbH про визначення місця проживання дитини,усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,припинення кредитного договору, про розподілення страхових пенсійних виплат, заявникові.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 20 травня 2005 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом №810 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвано.

Не погодившись із ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року та рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та прийняти зустрічну позовну заяву для спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2, а також відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та припинити провадження по справі, застосувати до спірних правовідносин Римський статут III та розглядати справу за правилами Німецького законодавства та направити справу в порядку ст.378, 379 до сімейного суду м. Біберах на Pici, Федеративна республіка Німеччина, оскільки ОСОБА_2, ОСОБА_1, дитина ОСОБА_3 постійно проживають на території ФРН і німецьке законодавство наділяє на практиці сильніший захист інституту шлюбу та захисту інтересів дитини, і констатує рівність прав батьківства, щодо дитини, зокрема часу проживання дитини з одним із подружжя, часу спілкування з дитиною, захисту права батька на прийняття рішення, щодо розвитку та проведення часу з дитиною, крім того німецьке законодавство на відміну від українського встановлює трирічний строк на припинення шлюбних відносин, лише після спливу, якого можна констатувати, що шлюб дійсно беззворотно припинився.

У обґрунтування апеляційної скарги в частині оскарження ухвали суду першої інстанції вказував, що зустрічна позовна заява була подана з повним додержанням строків на подання зустрічного позову і у повній відповідності до приписів ст. 193 та 194 ЦПК України, а вимоги в зустрічному позові були прямо взаємопов'язані з первісним позовом, оскільки відповідно до приписів німецького та українського законодавств рішення по справі прямо впливає на питання, які ставилися в зустрічному позові, бо виникли з одних і тих же правовідносин. Вказує, що німецьке сімейне, цивільне, пенсійне та процесуальне законодавство прямо передбачає, що ці питання повинні розглядатися разом з позовом про розлучення, а суд першої інстанції фактично позбавив відповідача права в поновленні його матеріальних та процесуальних прав. Апелянт наголошує, що суд відмовивши в прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову та розглянувши позов про розірвання шлюбу унеможливив поділити пенсійні накопичення та припинити кредитний договір, а також порушив права відповідача на батьківство. На думку апелянта, посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 має право подати окремий позов прямо суперечить матеріальному праву Федеративної Республіки Німеччини, а також позбавляє відповідача можливості захистити свої права як в українському, так і в німецькому суді, що створює для нього негативні наслідки та може бути відновлено лише шляхом спільного розгляду зустрічного позову з первісним.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що рішення українського суду в цій частині може бути виконане на території Федеративної Республіки Німеччини лише з розглядом питань, поставлених у зустрічному позові. Також вважає, що суд першої інстанції фактично не встановив право, яке підлягало для застосування згідно Римського статуту ІІІ та міжнародних договорів, учасницею яких є держава Україна. Зазначає, що суд першої інстанції усунувся від виконання покладених на нього матеріальних та процесуальних обов'язків. Поряд з цим, вказує, що відповідачем було сплачено судовий збір за подання зустрічного позову, але питання по ньому суд не вирішив. Окрім того, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково не закрив провадження і не направив справу за інституційною підсудністю за фактичним місцем проживання сторін, яке було відомо суду, оскільки відповідачем було подано докази постійного проживання всіх учасників процесу в Німеччині, а саме до сімейного суду м. Біберах на Рісі, Федеративна республіка Німеччина, хоча таке клопотання було заявлено ОСОБА_1

На думку апелянта, відмова суду першої інстанції перейти зі спрощеного в загальне провадження є обмеженням його процесуальних прав, передбачених Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини» та відповідного протоколу до Конвенції щодо права на суд, встановлений законом, порушує його право бути вислуханим в суді, надати до суду всі наявні у нього докази по справі, а також приписів ЦК України та СК України.

У обґрунтування апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції вказував, що швидкий розгляд судом першої інстанції позбавив відповідача можливості подати до суду всі наявні в нього докази, а також забезпечити подання доказів позивачем за первісним позовом. Вважає, що судом першої інстанції було порушено право відповідача бути почутим в суді. На думку апелянта, справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Окрім того, на думку апелянта, є незрозумілим, з яких доказів виходив суд першої інстанції при ухваленні судового рішення. Наголошує, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи та проігнорував всі клопотання відповідача.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1. У вказаному відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. Також просила розглядати справу без її участі.

Вказувала, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга на рішення про розірвання шлюбу є такою, що протирічить праву позивачки на припинення шлюбу. Вважає, що таким чином відповідач вчиняє на неї психологічний тиск, примушуючи ОСОБА_2 перебувати з ним у шлюбних відносинах проти її волі. Зазначала, що на даний час, як і на час подання позовної заяви про розірвання шлюбу, позивачка не вбачає за можливе збереження шлюбу. Звертає увагу апеляційного суду на те, що подальше перебування позивачки у шлюбі з ОСОБА_1 представляє активну загрозу її психічному та фізичному здоров'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзивів.

Окрім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Зважаючи на предмет спору та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК Українисудове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Щодо територіальної підсудності спору національним судам України.

Апеляційний суд зауважує, що згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України"Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них(частина друга статті 28 ЦПК України).

Оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на момент подання позову про розірвання шлюбу була кв. АДРЕСА_1, а ОСОБА_2, звертаючись до Голосіївського районного суду м. Києва, визнала юрисдикцію цього суду для вирішення спору про розірвання шлюбу, тому суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживанням відповідача та розглянув справу по суті, що відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Щодо визначення держави, право якої підлягає застосуванню під час вирішення спору про розірвання шлюбу .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначення права, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Аналіз положень ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема:

1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie);

2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii);

3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law);

4)закон, обраний подружжям (lex voluntatis)

Такий аналіз узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 357/12676/18 (провадження № 61-1549св20)).

Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Враховуючи, як встановлено судом, позивач та відповідач є громадянами України, то відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону у сторін є спільний особистий закон подружжя - право держави, громадянином якої вони є.

Також встановлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права України.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року.

Відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви та повертаючи матеріали зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами не є однорідними, відсутній взаємний зв`язок первісного позову та зустрічного позову, від вирішення однієї вимоги не залежить вирішення інших, відсутня доцільність спільного розгляду цих позовів. При цьому, суд першої інстанції роз'яснив, що така відмова не позбавляє ОСОБА_1 права пред`явити позов в загальному порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз'єднання позовних вимог (ч. 6 ст. 188 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року, «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», роз`єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв`язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів).

Судом встановлено, що справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, припинення кредитного договору, про розподілення страхових пенсійних виплат мають різний предмет спору, при розгляді вказаних категорій справ необхідно встановлювати різні фактичні обставини. Крім того справи про розірвання шлюбу розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, справи про визначення місця проживання дитини - за правилами загального позовного провадження. Їх спільний розгляд є недоцільним, може ускладнити та затягнути строк вирішення справи по суті, а тому суд першої інстанції, керуючись завданням цивільного судочинства, з метою справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справ, дійшов обґрунтованого висновку за необхідне роз'єднати позовні вимоги.

Довід апелянта про те, що суд першої інстанції, відмовивши у прийнятті зустрічного позову, унеможливив поділ пенсійних накопичень та припинення кредитного договору, а також порушив права відповідача на батьківство апеляційний суд оцінює критично, оскільки, як було вірно роз'яснено судом першої інстанції, така відмова не позбавляє ОСОБА_1 права пред'явити позов в загальному порядку.

Позиція апелянта про те, що посилання суду першої інстанції на право ОСОБА_1 подати окремий позов суперечить матеріальному праву Федеративної Республіки Німеччини, а також позбавляє відповідача можливості захистити свої права як в українському, так і в німецькому суді, що створює для нього негативні наслідки та може бути відновлено лише шляхом спільного розгляду зустрічного позову з первісним є таким, що не ґрунтується на положеннях цивільного процесуального закону та є помилковим тлумаченням апелянтом норм права.

Твердження апелянта про те, що рішення українського суду може бути виконане на території Федеративної Республіки Німеччини лише з одночасним розглядом питань, поставлених у зустрічному позові апеляційний суд до уваги не бере, оскільки після розірвання шлюбу заявник не може бути позбавлений права, на реалізацію якого він має право незалежно від припинення шлюбу.

Щодо доводу апелянта про сплату ним судового збору за подання зустрічного позову та не вирішення судом першої інстанції питання щодо такого судового збору апеляційний суд звертає увагу апелянта на таке.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, повернення заяви або скарги.

З таким клопотанням апелянт до суду першої інстанції не звертався.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про повернення сплаченого ним судового збору за подання зустрічної позовної заяви у зв'язку з її поверненням заявникові.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині незаконності та необґрунтованості оскаржуваної ухвали суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для скасування оскаржуваної ухвали, й відповідно, підстав для прийняття зустрічного позову, колегія суддів відхиляє клопотання апелянта про витребування доказів, заявлене в апеляційній скарзі, оскільки такі докази не стосуються предмета доказування у даній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 20 травня 2005 року, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом №810.

Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім`ї. Суперечності, що виникали між ними, та різні погляди на життя призвели до її розпаду.

Сторони перестали підтримувати подружні стосунки, шлюб існує формально.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, відсутня взаємна підтримка, як подружжя. Також суд першої інстанції враховував позицію позивача з приводу розірвання шлюбу та її небажання продовжувати шлюб, виходячи з рівноправ`я шлюбного союзу. Суд першої інстанції взяв до уваги й те, що з моменту звернення позивача до суду 01 серпня 2022 року і до часу ухвалення рішення по справі - 20 січня 2023 року сторони не дійшли спільної згоди щодо збереження шлюбу, сторони протягом встановленого судом строку примирення не досягли.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 статті 3 Сімейного кодексу України проголошує, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України).

Крім зазначеного, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 вказувала про те, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося, так як у них відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на подружнє життя, шлюбно-сімейних стосунків сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть, сім'я фактично розпалася та існує лише формально.

Відповідач ОСОБА_1 в свою чергу, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про розірвання шлюбу, зазначав, зокрема, про те, що суд першої інстанції не з'ясував фактичні взаємини подружжя.

Апеляційний суд критично оцінює вказаний довід апелянта, зважаючи на таке.

Згідно з статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу зупинено, надано сторонам строк для примирення подружжя 5 місяців.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Таким чином, судом першої інстанції з метою збереження шлюбу було надано подружжю строк на примирення терміном п'ять місяців, однак протягом такого строку сторони примирення не досягли і доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд бере до уваги й зміст відзиву позивачки на апеляційну скаргу, з якого вбачається, що остання не змінила свою позицію, заперечує щодо примирення з відповідачем, а збереження шлюбних відносин вважає неможливим, таким, що суперечить її волі.

Наявність у сторін доньки у даному випадку не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки.

Щодо доводу апелянта про розгляд справи судом першої інстанції без виклику сторін, що, на його думку не дало можливості підтвердити або спростувати будь-які обставини справи, подати докази та бути почутим в суді, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до положень цивільного процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року було відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22-23).

У вказаній ухвалі відповідачеві було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Однак відзив на позовну заяву та, відповідно, докази на підтвердження заперечень відповідача, до суду подано не було.

Поряд з цим, судом першої інстанції було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач, реалізуючи процесуальні права учасника справи, протягом розгляду справи неодноразово звертався до суду першої інстанції з заявами та клопотаннями, зокрема, про надання строку на примирення (а.с.26-53), клопотанням про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.54-57), клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.58-59), клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.60-61), клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.62-64), клопотання про залишення заяви без розгляду (а.с.6575), клопотання про заслуховування думки дитини (а.с.78-79), клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням (а.с.82-83).

Таким чином, відповідач не був позбавлений можливості подати до суду докази, про які він зазначає в апеляційній скарзі.

А відтак, апеляційний суд вважає, що, з урахуванням предмету спірних правовідносин та положень ЦПК України щодо порядку розгляду справ, які є малозначними, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, за наявними матеріалами справи, забезпечивши сторонам право на справедливий суд.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає неспроможним, відповідно, й довід апелянта про те, що оскаржуване рішення суду не містить посилань на докази, якими обґрунтовано обставини позову, оскільки встановивши, що між сторонами відсутне спільне проживання як подружжя, сімейні та подружня стосунки не підтримуються, шлюб існує формально, висновок про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, так як подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року та рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року та на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 рокузалишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року - залишити без змін.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова