Житомирський апеляційний суд
Категорія 70 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Радченка С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Житомирі цивільну справу № 295/11362/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітню дитину

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила стягнути з відповідача на свою користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів доходу відповідача, але не менше 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини.

В обґрунтування вимог вказала, що з 23.07.2013 перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02.10.2017 шлюб розірвано. Зазначила, що дитина проживає разом із нею, відповідач має роботу та може і зобов`язаний надавати допомогу на утримання дитини у вказаному розмірі, а тому посилаючись на положення ст. 180, 181, 182 СК просила задовольнити її позовні вимоги.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.01.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 на малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. Визначено аліменти стягувати, починаючи з 08 листопада 2022 року. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення аліментів на малолітню дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, а тому він був позбавлений права на здійснення процесуальних дій, а саме подання відзиву. Вказує, що при винесенні рішення суд керувався відсутністю добровільної угоди між сторонами про сплату аліментів на утримання, проте це не відповідає дійсності, оскільки така усна угода була, про що він написав позивачу розписку. Зазначає, що добровільно перераховує кошти на утримання дитини в розмірі 3 000 грн щомісяця, а також витрати на лікування та одяг. Крім того вказує, що суд не врахував, що на його утриманні перебуває мати передпенсійного віку, яка не має змоги ефективно працювати та забезпечувати себе, та бабця, яка постійно хворіє та потребує лікування. Вважає, що необхідно враховувати той факт що його сім`я недавно переїхала до Польщі на постійне проживання та не пройшла період адаптації, а тому фінансове становище є вкрай нестабільним та важким. Зазначає, що має дохід від заробітків, працюючи вантажником, таксистом, кур`єром в різних компаніях, про що має відповідні документи польською мовою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 23.07.2013 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с. 3).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02.10.2017 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4).

Сторони не проживають разом, а дитина ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ПП «Управляюча компанія «Житлове експлуатаційне підприємство №1» (а.с. 4).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, його тяжкого матеріального становища, докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на малолітню дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в силу ч. 2 ст. 182 СК України, якою визначено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, до досягнення дитиною повноліття, враховуючи ненадання позивачем доказів достатності заробітку (доходу) платника аліментів на обгрунтування вимог встановлення граничного мінімального розміру аліментів у розмірі, не меншому 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину з 08.07.2017 не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини.

Визначаючи розмір аліментів у конкретній справі, суд має з`ясувати необхідний рівень коштів, який є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому має враховуватись стан здоров`я, матеріальне становище дитини, її вік, місцевість де вона проживає, щомісячні потреби, витрати пов`язані з навчанням, відвідування дитиною гуртків, спортивних секцій тощо.

Стягуючи аліменти у розмірі частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, судом першої інстанції враховано обов`язок батька брати участь в утриманні неповнолітнього сина, з метою забезпечення права дитини на належне утримання.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідачем не доведено, що він надавав постійну матеріальної допомогу своєму сину, а додані до заяви про перегляд заочного рішення копії квитанцій про переказ коштів не свідчать, що ці кошти перераховувались позивачу як аліменти на утримання дитини і що такі перекази носили регулярний характер.

Крім того, під час розгляду заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення він в судовому засіданні пояснив, що має одну дитину (спільну із позивачкою), інших утриманців не має, інвалідності також не має.

Таким чином, оскільки відповідач є особою працездатного віку, працює та має заробіток (як він зазначає в апеляційній скарзі), має можливість надавати матеріальну допомогу на утриманні сина, а також виходячи з завдань цивільного судочинства, в забезпечення інтересів дитини, які полягають, окрім іншого, в гарантованому отриманні достатнього та необхідного матеріального утримання, що покладається в обов`язок батьків, при визначенні розміру аліментів, виходячи з суспільно визнаного обсягу необхідних щомісячних витрат на утримання дитини, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів у розмірі частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо наявності інших утриманців, а саме матері передпенсійного віку та бабусі, яка перебуває на пенсії, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами в розумінні положень ст. 81 ЦПК України. Крім того, мати відповідача ОСОБА_4 , 1966 р.н., є особою працездатного віку та має можливість сама забезпечувати себе, а бабуся ОСОБА_5 , 1938 р.н. отримує пенсію, що також свідчить про матеріальну забезпеченість.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про наявність домовленості про сплату аліментів та добровільну їх сплату. Суд звертає увагу на те, що законодавством передбачено, що домовленість батьків про сплату аліментів на дитину має бути оформлена саме у вигляді письмового нотаріально посвідченого договору, але зазначений договір в матеріалах справи відсутній. При цьому добровільний порядок сплати аліментів не виключає права стягувача аліментів у будь-який час звернутися із заявою про стягнення аліментів до суду.

Посилання заявника, що він із дружиною, мамою та бабою проживає в Польщі та не отримує від держави допомоги у зв`язку із чим має скрутне матеріальне становище не є визначальною підставою при визначенні розміру аліментів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишає заочне рішення суду першої інстанції без змін, тому в розумінні положень ст. 141 ЦПК України питання про відшкодування судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді