Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 2-13522/10

провадження № 61-10153св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2010 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В., та касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2010 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 квітня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 01-72/06-А, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит на суму 66 450 доларів США на умовах щомісячної сплати до 10 числа кожного місяця поточного платежу у розмірі 1 327 доларів США із повним терміном погашення кредиту до 05 квітня 2012 року.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань 05 квітня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 01-71/06-П, відповідно до умов якого ОСОБА_2 як поручитель зобов`язується перед позивачем відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року.

12 лютого 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 01-241/07-А, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит на суму 62 815 доларів США на умовах щомісячної сплати до 10 числа кожного місяця поточного платежу у розмірі 1 043 доларів США із повним терміном погашення кредиту до 12 лютого 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 12 лютого 2007 року укладено договір застави автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» у заставу автомобіль Volkswagen Multivan, 2006 року випуску.

Позивач вказував, що боржник свої зобов`язання за кредитними договорами належним чином не виконує, внаслідок чого за кредитним договором від 05 квітня 2006 року станом на 11 травня 2010 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі: 43 164,05 доларів США - заборгованість за кредитом; 5 706,89 доларів США - заборгованість по відсоткам; 203 780,71 гривень - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту.

Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №01-241/07-А станом на 11 травня 2010 рік становить: 50 273,66 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 045,30 гривень - заборгованість по щомісячній комісії; щомісячної комісії у розмірі 157 742,19 гривень.

Враховуючи наведене позивач просив суд стягнути на свою користь утворену заборгованість.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року: 43 164,05 доларів США - заборгованість за кредитом; 5 706,89 доларів США - заборгованість по відсоткам; 203 780,71 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, відсотків за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором № 01-241/07-А від 12 лютого 2007 року: 50 273,66 доларів США - заборгованість в частині кредиту; 5 409,66 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 157 742,19 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 1 700 грн судового збору та 120 грн збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

26 квітня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_4 про відмову від позову.

До цієї заяви додано копію договору про врегулювання боргових зобов`язань від 28 травня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також копії свідоцтва про народження та свідоцтва про одруження, з яких убачається, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 .

Вказувала, що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» припинене з 04 липня 2019 року. Сингулярним правонаступником ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» у правовідносинах, що виникли між сторонами за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року та договором поруки № 01-71/06-П від 05 квітня 2006 року, є ОСОБА_4 . Вказує, що договора про відступлення права вимоги містяться в матеріалах справи.

Зазначала, що спір, який виник між сторонами за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року та договором поруки №01-71/06-П від 05 квітня 2006 року, врегульований сторонами в позасудовому порядку, а тому позивачем прийнято рішення про відмову від позову на стадії апеляційного провадження у справі.

Мотивуючи наведеним, просила суд апеляційної інстанції прийняти відмову ОСОБА_4 від позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року.

Визнати нечинним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2010 року в частині щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року та закрити в цій частині провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2010 року змінено в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судових витрат, зазначено про стягнення з відповідачів судових витрат у рівних частках.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнення судових витрат, апеляційний суд виходив із того, що таке ухвалено в указаній частині з порушенням вимог закону.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року заяву ОСОБА_4 про відмову від позову повернуто без розгляду.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки доказів відступлення права вимоги не надано, тому заява про відмову від позову підлягає залишенню без розгляду, оскільки ОСОБА_4 не є учасником справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року № 375/0/226-23 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, 26 травня 2020 року у справі № 638/13683//15-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц; у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц; пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - не досліджено докази, які підтверджують факт припинення поруки ОСОБА_2 та відступлення права вимоги за договором кредиту від 05 квітня 2006 року; пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України - суд першої інстанції розглянув справу за відсутності заявника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не надано належної оцінки доводам щодо відсутності належного повідомлення заявника про розгляд справи в суді першої інстанції. Апеляційний суд не звернув увагу на наявні докази у справі, які підтверджують вказані доводи.

При цьому у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про розгляд справи, він був позбавлений можливості заявити про застосування строків позовної давності.

Також заявник посилається на припинення поруки, оскільки останній платіж по кредитному договору від 05 квітня 2006 року здійснено 13 квітня 2009 року.

Умовами договору поруки визначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив позовні вимоги до поручителя (пункт 5.1 договору).

Крім того, відповідно до пункту 2.3 договору поруки у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1-го календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, у кредитора виникає повне право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя.

Таким чином, заявник вважає, що з урахуванням дати здійснення останнього платежу за кредитним договором та умов договору поруки, у банка виникло з 14 квітня 2009 року право вимоги до поручителя щодо повної сплати заборгованості, яке припинилось 13 жовтня 2009 року відповідно до статті 559 ЦК України, оскільки з позовом банк звернувся до суду 10 червня 2010 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_4 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 щодо стандартів доказування; у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 щодо правонаступництва; також не враховано висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 360/1908/15-ц; пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - не дослідив докази, які підтверджують факт сингулярного правонаступництва заявника у спірних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив надані докази на підтвердження того, що до заявника перейшло право вимоги за кредитним договором від 05 квітня 2006 року.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 квітня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 01-72/06-А, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит на суму 66 450,00 доларів США на умовах щомісячної сплати до 10 числа кожного місяця поточного платежу у розмірі 1 327,00 доларів США із повним терміном погашення кредиту до 05 квітня 2012 року.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань 05 квітня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір поруки № 01-71/06-П, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язується перед позивачем відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 01-72/06-А.

12 лютого 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 01-241/07-А, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит на суму 62 815,00 доларів США на умовах щомісячної сплати до 10 числа кожного місяця поточного платежу у розмірі 1 043,00 доларів США із повним терміном погашення кредиту до 12 лютого 2014 року.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року у справі № 761/18248/15-ц визнано припиненим зобов`язання поруки між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за договором поруки № 01-71/06-п від 05 квітня 2006 року, укладеним між ТОВ «Банк» «Фінанси та кредит», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 65-67 зворот).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_2 про роз`яснення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою та роз`яснено, що порука уважається припиненою з 13 травня 2010 року (т. 1, а. с. 55-56).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2019 року відновлено частково втрачене провадження по цивільній справі № 761/33055/14-ц, провадження №6/761/47/2018, за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, по цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, які були підставою для постановлення ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року, згідно з якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (т. 1, а. с. 86-93).

Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року залишено без змін (т. 1, а. с. 186-189).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України тут і далі в редакції, чинній на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, з урахуванням доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що судове рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що порука ОСОБА_2 є припиненою, проте колегія суддів відхиляє вказані посилання з огляду на наступне.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом із тим, доказів того, що поручитель ОСОБА_2 уповноважувала позичальника ОСОБА_1 вчиняти відповідні дії в її інтересах матеріали справи не містять, тобто в останнього відсутні повноваження щодо оскарження судових рішень в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 як до поручителя.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про призначення судового засідання в суді першої інстанції на 22 листопада 2010 року на 14:30, оскільки, як вбачається з довідки від 02 липня 2012 року, він був знятий з реєстрації по АДРЕСА_1 з 31 серпня 2010 року та не проживав за адресою, за якою суд надсилав відповідачу повістки про виклик з наступних підстав.

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Німеччини»).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2010 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом та в подальшому судом було відкрито провадження у справі.

Через те, що матеріали вказаної цивільної справи були втрачені, ухвалою від 20 липня 2021 року було частково відновлено втрачене судове провадження, суди попередніх інстанцій були позбавлені можливості дослідити матеріали справи, з яких можна було б достовірно встановити, чи був ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Разом з тим в Постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21) зазначено, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач обґрунтовує своє неповідомлення про час та місце розгляду справи тим, що суд направляв йому повістку за адресою: АДРЕСА_1 , однак, починаючи з 31 серпня 2010 року він був знятий за вказаною адресою з реєстрації, виклик шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади не здійснювався. Разом з тим, суд ставиться критично до вказаного твердження, оскільки зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача перевіряється судом під час вирішення питання про відкриття провадження у справі. ОСОБА_1 був знятий з реєстрації вже після відкриття провадження у справі, що, однак, не означає, що він перестав проживати за цією адресою, при цьому не надав доказів на підтвердження того, що він був необізнаний про знаходження на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва цієї справи. З копії конверту, наданого відповідачем з зазначенням в якості причини «за закінченням терміну зберігання», не вбачається можливим встановити, коли саме лист був направлений відповідачу та які процесуальні документи він містив.

Крім того, ОСОБА_2 , яка є дружиною відповідача і також виступала відповідачем у справі, продовжувала бути зареєстрованою за вказаною адресою, була обізнана про результати розгляду справи, оскільки, як свідчить рішення 22 липня 2016 рокуу справі № 761/18248/15-ц, зверталася з позовом про визнання поруки припиненою, зазначаючи ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог.

При цьому в договорі про врегулювання боргових зобов`язань, наданого ОСОБА_4 та укладеного з ОСОБА_1 , що був підписаний 28 травня 2020 року, тобто після зняття відповідача з місця реєстрації, в якості адреси місця реєстрації ОСОБА_1 зазначена адреса: АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не продемонстрував добросовісність виконання ним своїх процесуальних обов`язків, не спростував встановлені обставини щодо його належного повідомлення, колегія суддів також відхиляє доводи про те, що у зв`язку з неналежним повідомленням останній був позбавлений можливості заявити про застосування строків позовної давності. Під час розгляду справи у місцевому суді відповідач не скористався своїх правом заявити відповідне клопотання, суд апеляційної інстанції правомірно відхилив вказані посилання. Крім того, вказуючи на застосування строків позовної давності щодо стягнення неустойки, заявник не навів свого розрахунку та не вказав період, який визначено банком із пропуском позовної давності.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_4 .

У квітні 2022 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від позову.

У заяві ОСОБА_4 зазначала, що є правонаступником ПАТ «Банк Фінанси та кредит» за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року та договором поруки № 01-71/06-П.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, 06 лютого 2018 року між ПАТ «Банк Фінанси та кредит»та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги № 000056-b.

Згідно пункту 1 договору про відступлення прав вимоги № 000056-b від 06 лютого 2018 року банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, зазначених у додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, в тому числі несанкціонованими овердрафтами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору та розширеного електронного реєстру, надалі за текстом «Основні договори», надалі за текстом «Права вимоги». Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно пункту 14 вказаного договору договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін.

З даних додатку № 1 (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами) до договору про відступлення прав вимоги № 000056-b від 06 лютого 2018 року вбачається, що банк відступив новому кредитору право вимоги за договором № 01-72/06-А, боржником вказано ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 146-149).

15 травня 2019 року ТОВ ФК «Кредит-Капітал» звернулось до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 761/33055/14, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 (поручитель ОСОБА_1 ) на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року (т. 1, а. с. 196-210).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року в задоволенні поданої заяви відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що договір про відступлення прав вимоги не містить відомостей щодо передачі право вимоги до ОСОБА_2 за договором поруки №01-71/06-п від 05 квітня 2006 року, а містить лише право вимоги за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року (т. 1, а. с. 228-229).

29 травня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (новий кредитор) та ТОВ «ФК «Кредит капітал» (кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги № 29/05/20-КУА (т. 2, а. с. 93-95).

Згідно пункту 1.1 укладеного договору кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між первинним кредитор і боржниками (портфель заборгованості).

Пунктом 1.2. визначено, що внаслідок передачі портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами.

В той же час, в матеріалах справи відсутній реєстр (витяг з реєстру) боржників, з якого б вбачалось, що до ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» перейшло від ТОВ «ФК «Кредит капітал» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

Пунктом 6.2.2 визначено, що права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання даного договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

Додатку № 1 до цього договору з реєстром боржників на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційного суду не надано, відтак, апеляційний суд правомірно зазначив, що відсутні відомості про кредитні договори, що входять до портфеля заборгованості.

В той же день 29 травня 2020 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги № 29/05/20-ФО (т. 2, а. с. 96-98).

За умовами цього договору кредитор передає новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між первинним кредитором і боржниками (портфель заборгованості) (пункт 1.1. договору).

З даних акту приймання передачі документації до договору відступлення права вимоги № 29/05/20-ФО від 29 травня 2020 року убачається, що кредитор передав, а новий кредитор отримав наступну документацію: кредитний договір № 01-7206-А від 05 квітня 2006 року, договір поруки № 01-71/06-п від 05 квітня 2006 року, заява-анкета на заміну умов кредитування, витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 12 лютого 2007 року, договір про відступлення прав вимоги № 000056-b від 05 лютого 2018 року, додаток № 1 до договору про відступлення права вимоги №000056-b від 06 лютого 2018 року (витяг).

З даних реєстру боржників договору відступлення прав вимоги № 29/05/20-ФО від 29 травня 2020 року убачається, що ОСОБА_1 має загальну заборгованість у розмірі 1 642 427,35 грн (т. 2, а. с. 98 зворот).

Згідно статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені у цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

За загальним правилом правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні, його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника.

При цьому, при сингулярному (частковому) правонаступництві до правонаступника переходять тільки певні права та обов`язки кредитора.

Водночас процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. Для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідною умовою є наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Отже при вирішенні питання про заміну сторони її правонаступником суд має встановити достатність поданих заявником матеріалів для здійснення відповідної заміни. При цьому суд оцінює також достовірність поданих на підтвердження факту правонаступництва матеріалів, зокрема, договорів, інших правочинів тощо. Для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, оцінивши докази щодо існування правонаступництва ОСОБА_4 після ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», дійшов правомірного висновку, що матеріали справи не містять достовірних даних про подальше відступлення права вимоги за кредитним договором № 01-72/06-А від 05 квітня 2006 року, боржником за яким виступає ОСОБА_1 , від ТОВ «ФК «Кредит капітал» до ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» згідно з договором про відступлення права вимоги від 29 травня 2020 року № 29/05/20-КУА, оскільки останніми не надано реєстру (витягу з реєстру) щодо переходу права вимоги відносно ОСОБА_1 , тому подальший перехід права вимоги за кредитним договором № 01-72/06-А до ОСОБА_4 не підтверджений належними та допустимими доказами.

При цьому доказів про відступлення права вимоги згідно договору поруки № 01-71/06-п від 05 квітня 2006 року матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відсутні підстави для вирішення питання за ініціативою суду про процесуальне правонаступництво ОСОБА_4 у правовідносинах, що виникли у зв`язку із укладенням 05 квітня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 кредитного договору № 01-72/06-А, а також у зв`язку із укладенням 05 квітня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 договору поруки № 01-71/06-П.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду щодо відсутності належних доказів про подальше відступлення права вимоги за цим кредитним договором, договором поруки на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович