ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» липня 2023 року

м. Харків

справа № 640/12317/18

провадження № 22ц/818/990/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава України в особі Державної казначейської служби України, представник відповідача Пузіков В. А.,

третя особа - прокуратура Харківської області, представник третьої особи Крупська К. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2023 року в складі судді Губської Я.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 1986 року він проходив службу в органах внутрішніх справ.

05 червня 2015 року Дергачівським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000959 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_2 та розпочато досудове розслідування.

10 червня 2015 року слідчим СВ Дергачівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області повідомлено про підозру ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України.

Також, 10 червня 2015 року прокуратурою Дергачівського району Харківської області повідомлено про підозру ОСОБА_1 , який перебував на посаді командира взводу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10 червня 2015 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09 липня 2015 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року йому продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 10 серпня 2015 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2015 року йому продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 04 жовтня 2015 року.

Постановою процесуального керівника з кримінального провадження №0000959 від 05 червня 2015 року, від 11 вересня 2015 року виділено кримінальне провадження № 0000765 за фактом організації на вбивство ОСОБА_2

05 жовтня 2015 року Харківською установою виконання покарань № 27 його звільнено з-під варти у зв`язку зі спливом строків тримання під вартою.

За результатами досудового розслідування 25 листопада 2015 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області Шпаком Є.А. закрито кримінальне провадження відносно нього на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Зазначив, що під час його знаходження під вартою, наказом № 741 від 22 червня 2015 року «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» скорочено усі посади лінійного відділу станції «Харків-Пасажирський» Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці. Наказом Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці № 195 о/с від 23 червня 2015 року його звільнено в запас за п.64 «Г» (через скорочення штату).

Вказав, що в рамках кримінальної справи протягом періоду з 10 червня 2015 року по 05 жовтня 2015 року внаслідок незаконних дій посадових осіб він заходився в СІЗО і йому була завдана моральна шкода.

Зазначив, що за період досудового слідства часом в 5 місяців 15 днів, з ним проводилась мінімальна кількість слідчих дій, а тримання його такий тривалий час під вартою направлено не на встановлення істини по справі, а на спричинення психологічного тиску з метою отримання з його боку визнання в скоєнні злочину, якого він не скоював.

Вказав, що співробітниками прокуратури, які проводили досудове розслідування спричинювався на нього психологічний тиск, який був виражений спочатку в погрозах, а потім у висловлюваннях «взяти на себе злочин» меншої тяжкості в обмін на зміну запобіжного заходу. В процесі досудового розслідування жодних доказів, вказуючи на факт скоєння ним злочину, який був йому інкримінований, добуто не було. Підозра не знайшла свого підтвердження, тобто відбулось незаконне затримання, взяття та тримання під вартою.

Зазначив, що у зв`язку зі знаходженням під слідством та триманням під вартою, він не приступив до виконання службових обов`язків. Йому не було нараховано та виплачено заробітну плату за 3 місяці 2015 року. Він був звільнений за скороченням штату в період знаходження під вартою, відправлений на пенсію в період знаходження під вартою та йому не була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні.

Крім того, знаходячись під вартою в спеціальній установі, він отримав хронічне захворювання-гепатит С. Після звільнення з-під варти, оскільки в родині склалось тяжке матеріальне становище, він був вимушений піти працювати за контрактом, а не лікуватись. В 2019 році, знаходячись на службі, йому стало погано та він був направлений до шпиталю з діагнозом «хронічний вірусний гепатит С» та поставлений на Д-облік в 22 інфекційну лікарню м. Харкова.

Вказав, що змінився стан його здоров`я, він був змушений змінити рід діяльності та внаслідок його притягнення до відповідальності, його знайомі та співробітники стали ставитись до нього упереджено та він втратив можливість кар`єрного зросту.

Просив стягнути 300 000,00 грн на його користь з бюджету держави в якості компенсації за моральну шкоду, перерахувавши вказану суму на банківський рахунок на його ім`я.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 60 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3611,00 грн компенсації витрат, пов`язаних з проведенням судово-психологічної експертизи та 1116,54 грн компенсації з проведення судово-медичної експертизи; в задоволенні решти вимог відмовлено.

На вказане рішення суду Державна казначейська служба України та Харківська обласна прокуратура подали апеляційні скарги, в яких Державна казначейська служба України просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, а Харківська обласна прокуратура просила змінити рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 36 850,00 грн, в іншій частині позовних вимог - відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема, і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави. Вважала, що позивач помилково визначив, що Казначейство є належним та єдиним відповідачем у справі та несе відповідальність за шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, які на думку позивача завдали йому шкоди, а суд першої інстанції помилково вирішив, що органи, діями яких було заподіяно шкоду позивачу, можуть бути третіми особами у справі. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. Вказала, що розмір моральної шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначити, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Тому суд першої інстанції безпідставно збільшив гарантовану державою суму відшкодування моральної шкоди за 5 місяців та 15 днів у розмірі 36 850,00 грн до 60 000,00 грн. Зазначила, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури Морозов О.П. зазнав моральної шкоди, тому у разі задоволення позову такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір. Однак, суд не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув компенсацію витрат за проведення експертиз з Державного бюджету. Таким чином, у вказаній ситуації відсутні підстави для стягнення судових витрат з Казначейства.

Апеляційна скарга Харківської обласної прокуратури мотивована тим, що, ухвалюючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 60 000,00 грн, суд не обґрунтував і не навів відповідних розрахунків, доказів та мотивів, з яких виходив, в частині розміру саме такого стягнення. Вважала, що позивачу підлягає відшкодування моральної шкоди у гарантованому державою розмірі та становить 36 850,00 грн (із розрахунку 6700,00 грн х 5 місяців та 15 днів). Зазначила, що оскільки судом першої інстанції не прийнято до уваги висновки судових експертиз, тому і витрати по ним не підлягають стягненню.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги Держави України в особі Державної казначейської служби України заперечувала. При цьому акцентувала увагу суду на визначений судом розмір моральної шкоди, який вважала завищеним.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав рішення суду законним та просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Харківської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на користь позивача підлягає стягненню сума в 60 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Вказана сума з урахуванням строку кримінального переслідування позивача, який тривав 5 місяців та 15 дів, не є меншою, ніж встановлений частиною 3 статті 13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» мінімум відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 червня 2015 року Дергачівським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000959 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_2 та розпочато досудове розслідування.

10 червня 2015 року слідчим СВ Дергачівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області повідомлено про підозру ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України.

10 червня 2015 року прокуратурою Дергачівського району Харківської області повідомлено про підозру ОСОБА_1 , який перебував на посаді командира взводу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України (а.с.14-16 том 1, а.с.43-45 том 2).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10 червня 2015 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09 липня 2015 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року ОСОБА_1 було продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 10 серпня 2015 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2015 року продовжено строк тримання підозрюваного ОСОБА_1 під вартою в межах досудового розслідування до 04 жовтня 2015 року (а.с.23-26 том 1, а.с.15-18 том 2).

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання у строк до 10 листопада 2015 року; покладено на підозрюваного ОСОБА_1 такі обов`язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду (а.с.27-30 том 1, а.с.147-148а том 2).

Постановою процесуального керівника з кримінального провадження №0000959 від 05 червня 2015 року, від 11 вересня 2015 року виділено кримінальне провадження № 0000765 за фактом організації на вбивство ОСОБА_2 (а.с.1-4 том 2).

Наказом управління МВС України на Південній залізниці № 195 о/с від 23 вересня 2015 року капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на ст. Полтава, звільнено у запас за п.64 «Г» (через скорочення штатів) з 23 вересня 2015 року (а.с.22 том 1, а.с.52 том 4).

Постановою прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Харківської області Шпаком Є.А. від 25 листопада 2015 року кримінальне провадження щодо підозрюваного ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, закрито відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (а.с.17-21, 109-113 том 1, а.с.176-180 том 2).

Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 20 грудня 2018 року кримінальне провадження внесене в ЄРДР №0000765 від 11 вересня 2015 щодо замовлення умисного вбивства ОСОБА_2 за ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 ККУ закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях невстановленої особи складу кримінального правопорушення (а.с.131-135 том 3).

Як вбачається з інформації Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» № 12/12-2418 від 01 липня 2019 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заарештований 10 червня 2015 року на підставі ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 10 червня 2015 року. Йому застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Харківському слідчому ізоляторі. До установи прибув 16 червня 2015 року. Згідно постанови начальника Харківської установи виконання покарань управління ДПтС України в Харківській області від 04 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з-під варти у зв`язку із закінченням строку дії ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2015 року, якою запобіжний захід був продовжений до 04 жовтня 2015 року (а.с.114, 137 том 1).

З довідки Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заарештований 10 червня 2015 року на підставі протоколу затримання обвинуваченого. Як вбачається з ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 10 червня 2015 року йому застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В установі утримувався з 16 червня 2015 року по 04 жовтня 2015 року (а.с.15, 138 том 1).

Із висновку судово-медичної експертизи № 08-392/18 від 14 листопада 2018 року, проведеної Обласним бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації вбачається, що на підставі даних комісійної судово-медичної експертизи по цивільній справі № 640/12317/18 (н/п 2/640/2676/18) за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області, судово-медична експертна комісія, вивчивши матеріали цивільної справи та у відповідь на поставлені питання, дійшла до наступних підсумків: згідно з даними наданої медичної документації (медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_1 , 1967 року народження № 6127, та виписка із медичної карти амбулаторного хворого) у хворого 03 листопада 2016 року діагностовано захворювання - вірусний гепатит С. При цьому слід зазначити, що відомості з медичної документації не дозволяють зробити висновок про наявність гострої чи хронічної форми гепатиту С, який був діагностований 03 листопада 2016 року, а також неможливо висловитися щодо дати інфікування вірусом гепатиту С ОСОБА_1 . Унеможливлює визначення дати інфікування вірусом гепатиту С той факт, що для вірусу гепатиту С характерний безсимптомний перебіг. Тобто, після інфікування людини на протязі років або десятиліть у неї можуть бути відсутні клінічні симптоми прояву вірусу гепатиту С. Вірусний гепатит С є захворюванням, що передається від людини до людини багатьма шляхами: під час статевих контактів, контактів з кров?ю або іншими біологічними рідинами, використанням однієї зубної щітки, бритви, татуювань, манікюру, переливань крові або її компонентів, використання нестерильних шприців, виконання медичних маніпуляцій нестерильним інструментарієм, від матері до дитини, тощо. Приймаючи до уваги велику кількість потенційно небезпечних (інфікуванням вірусом гепатиту С) подій у житті кожної людини, визначення точного часу інфікування вірусним гепатитом С практично неможливе. У випадку ОСОБА_1 можливість інфікування вірусним гепатитом С можливо пов?язана, в тому числі, з введенням 1,2 літру донорської крові у 1993 році. Згідно з сучасними науковими даними, перебування під судом та слідством не вважається фактором ризику для інфікування вірусним гепатитом С. Визначити, чи зберігається у ОСОБА_1 на момент проведення медичної експертизи 08 лютого 2019 року вірусний гепатит С за наданою медичною документацією неможливо. Це пов?язано з тим, що останнє обстеження на наявність вірусу гепатиту С у крові хворого було виконано у листопаді 2016 року. В той же час, сучасне лікування вірусного гепатиту С протягом 3-6 місяців призводить до повного одужання. Таким чином на момент проведення експертизи ОСОБА_1 може не мати вірусний гепатит С у випадку, якщо він отримував лікування у період часу з 2016 по 2019 роки. Аналіз крові на наявність антитіл до вірусу гепатиту С виконаний 21 вересня 2018 року, який є позитивним, може бути позитивним як у людини, що хворіє на вірусний гепатит С, так і у людини, що була інфікована та одужала (а.с.76-80 том 1).

Як вбачається з висновку експерта № 18826 за результатами проведення судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 640/12317/18, складеного 28 квітня 2021 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», ситуація, що досліджується за справою № 640/12317/18 була для ОСОБА_1 психотравмувальною. ОСОБА_1 завдані страждання (на моральному рівні). За умови визнання судом заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, орієнтовний розмір її грошової компенсації може становити 84,24 розмірів мінімальної заробітної плати, прийнятій на момент винесення відповідного рішення суду (а.с.17-39 том 4).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі визначити й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Саме такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 336/5109/19 (провадження № 61-3051св23).

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 10 червня 2015 року (день оголошення підозри та взяття під варту), а останнім днем перебування позивача під слідством є 25 листопада 2015 року (дата закриття кримінального провадженні відносно позивача), тобто позивач під слідством перебував 5 місяців 15 днів.

Таким чином, станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції з урахуванням мінімальної заробітної плати - 6700,00 грн та періоду часу перебування позивача під слідством - 5 місяців 15 днів розмір моральної шкоди, який розраховується відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить 36 850,00 грн.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством, а відповідно, він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції правильно визначився з терміном перебування ОСОБА_1 під слідством, у зв`язку із чим визначив розмір моральної шкоди, який підлягає до стягненню, у сумі 60 000,00 грн вірно, тобто у більшому розмірі, ніж мінімальний розмір такого відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечив позивачеві відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи.

Отже, у оскарженому судовому рішенні суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, дійшов правильного переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві, є більшим, ніж гарантований державою.

Наведені у апеляційних скаргах доводи про неврахування висновків Верховного Суду відхиляються з огляду на їх необґрунтованість. Оскаржуване рішення ухвалено при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції наведено обґрунтування визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів наголошує на тому, що визначений законом розмір є мінімальним гарантованим державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити розмір відшкодування більший, ніж мінімально гарантований державою. Водночас обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Посилання Державної казначейської служби України, викладені в апеляційній скарзі щодо її участі у справі та розподілу судових витрат колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). У розглядуваній справі відповідачем є держава Україна, а саме по собі залучення прокуратура Харківської області в якості третьої особи не вплинуло на правильність вирішення справи (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 373/1294/20 (провадження № 61-10516св22)). Судові витрати розподілено судом першої інстанції у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Харківської області щодо завищеного розміру моральної шкоди судова колегія відхиляє, оскільки обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.