Справа № 472/41/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року смт.Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Тустановського А.О.,

за участю секретаря Щербини О.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Веселинове Миколаївської області матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

17 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона уродженка смт. Веселинове Веселинівського району Миколаївської області та 07 серпня 2019 року була зарахована до Херсонського національного технічного університету, згідно наказу № 398-с. Термін її навчання становить період часу з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року. На період навчання проживала в гуртожитку Херсонського національного технічного університету в м. Херсоні, що знаходиться за адресою: м. Херсон по вул. Миру, 44.

24 лютого 2022 року відбулося повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України. Цього ж дня, 24 лютого 2022 року, відбулася окупація Херсонської області збройними силами Російської Федерації. Місто Херсон було захоплено проросійськими найманцями, у результаті чого стан безпеки в місті погіршився, введено комендантську годину, споруджено блок-пости із суворим пропускним режимом, захоплено адміністративні будівлі, у зв`язку з чим вона вимушена була покинути місце свого проживання та переїхати в більш безпечне місце.

Відразу намагалася виїхати з Херсонської області в Миколаївську область, проте через масову евакуацію мешканців м. Херсона та жорсткий обстріл траси Херсон Миколаїв в районі аеродрому с. Чорнобаївки, 24 лютого 2022 року не вдалося виїхати в іншу область, а тому вимушена була переміститися в окуповане військами Російської Федерації м. Берислав Херсонської області.

З 24 лютого 2022 року по 11 листопада 2022 року вона була позбавлена можливості переміщатися територією України, зокрема покинути територію на той час окупованої Херсонської області, оскільки на громадян з проукраїнськими настроями чинився психологічний тиск та застосовувалася фізична сила, на блок-постах відбувалися суворі перевірки. А тому весь час перебування м. Берислава Херсонської області під окупацією росіян, вона вимушена була залишатися та проживати у знайомих за адресою: АДРЕСА_1 .

11 листопада 2022 року м. Берислав Херсонської області було деокупованим, а війська Російської Федерації відійшли на лівий берег річки Дніпра.

Незважаючи на звільнення Херсона і всієї правобережної частини області в листопаді 2022 року окупанти почали запекло обстрілювати місто Берислав та область в цілому. В результаті чого, 20 листопада 2022 року знову вимушена була евакуюватися й була вимушено переміщена в смт Веселинове Вознесенського району Миколаївської області, де наразі перебуваю на обліку як внутрішньо переміщена особа

В результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, були порушені її особисті права: право на вільний вибір місця проживання, пересування, повагу до моєї національності та мови, право на свободу думки, що спонукало до необхідності неодноразово переміщуватися з тимчасово окупованої території на територію підконтрольну Україні, вважає за необхідне звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме причину (причинно-наслідковий зв`язок) вимушеного перебування під окупацією, переселення з м. Херсон до м. Берислава Херсонської області, а в подальшому з м. Берислав Херсонської області в смт Веселинове Вознесенського району Миколаївської області, спровокованими саме агресивними діями Російської Федерації.

18 січня 2023 року ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримала повністю з тих же підстав, зазначених в заяві, та просить їх задовольнити. Суду пояснила, що 07 серпня 2019 року вона була зарахована до Херсонського національного технічного університету та проживала в гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 24 лютого 2022 року відбулося повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України,вона була вимушена переїхати з м. Херсон до м. Берислава Херсонської області, тобто до родини її хлопця ОСОБА_4 . Проживала там до 11 листопада 2022 року, змоги виїхати раніше не було, оскільки російські військові грабували людей, а перевізники брали дуже багато грошей. 20 листопада 2022 року вона евакуаційним автобусом змогла виїхати до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, звідки забрали її батьки.

Представник заявника ОСОБА_2 в судовому засіданні суду пояснила, що саме з 24 лютого 2022 року були порушення права заявниці, а саме вона вимушена була перебувати під окупацією країни агресора Російської Федерації, вимушеного переселення з території України де ведуться активні бойові дії, задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, саме у результаті збройної агресії Російської Федерації, породжуватиме для заявника юридичні наслідки, а саме виникнення права на справедливу компенсацію з держави агресора, якою є Російська Федерація. Позасудового способу встановлення причинно наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на території України та військовою агресією Російської Федерації законодавцем не визначено, що підтверджено й у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-IXпро заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Таким чином, факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню. Просить заявлені вимоги заявника ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, але до суду надійшли пояснення в яких зазначено розглянути справу за наявними матеріалами без участі представника.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що його племінниця ОСОБА_6 навчалася в м. Херсон, 24 лютого 2022 року під час початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України вона змушена була переїхати в м. Берислав Херсонської області. Також йому відомо, що вона в грудні 2022 року виїхала з м. Берислав Херсонської області до м. Кривий Ріг, оскільки він їздив її забирати. Племінниця спілкувалася смс повідомленнями з його братом.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що заявниця ОСОБА_6 є її донькою. 24 лютого 2022 року донька їй зателефонувала і повідомила про обстріли м. Херсона та сказала, що автобуси на м. Миколаїв не ходять, тому вона разом зі своїм хлопцем ОСОБА_4 поїхали до його батьків в м. Берислав Херсонської області. Весь період під часу окупації вона з нею спілкувалася, а саме переписувалася через соціальні мережі. Потім пізніше в листопаді 2022 року повідомила, що виїхала евакуаційним автобусом від благодійного фонду до міста Кривий Ріг, тому вона разом з чоловіком та його братом їздили її забирати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він хрещений батько заявниці ОСОБА_9 , вона навчалася в м. Херсон. Коли почалася війна він цікавився чи встигла вона виїхати на час початку окупації, а саме він зателефонував їй, про що остання повідомила, що виїхала разом зі своїм хлопцем ОСОБА_4 в м. Берислав Херсонської області до його батьків, а на м. Миколаїв рух громадського транспорту був заборонений. Він з нею спілкувався з перших днів повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України до листопада 2022 року по соціальним мережам, запитував її лише про стан здоров`я, про інше не запитував оскільки це було небезпечно. Вже в листопада ОСОБА_6 приїхала додому.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що він зареєстрований та проживає в м. Берислав Херсонської області та в період окупації 24.02.2022 року він також там проживав. Заявницю ОСОБА_1 він бачив у місті, а також за містом, де знаходиться садове товариство, та де вона проживала там з хлопцем на ім`я ОСОБА_4 , це було весною в квітні 2022 року, а також пізніше бачив її разом з хлопцем в місті 14 вересня 2022 року. Цей день запам`ятав, оскільки в його дружини день народження. Його садовий будинок перебував неподалік від родини хлопця, його сім`ю він дуже добре знає. З міста Берислав Херсонської області він виїхав 28 грудня 2022 року.

Заслухавши пояснення заявника, представника заявника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивачОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області (а.с. 30).

07 серпня 2019 року ОСОБА_1 була зарахована до Херсонського національного технічного університету, згідно наказу № 398-с, що підтверджується Типовим договором № 166 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою (а.с. 13), додатковою угодою до типового договору № 166 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою від 30.08.2020 року (а.с. 14), довідкою про навчання № 158 від 24.03.2022 р. (а.с. 19) та довідкою про навчання № 197 від 12.12.2022 р. Термін навчання становить період часу з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року. (а.с. 20).

Згідно довідки від 21.12.2022 року № 4813- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , та фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (а.с. 31).

З фотокарток, виписки з газети, виписки з банківських карток за період 02.05.2022-01.07.2022 року, чеків долучених до справи заявником ОСОБА_1 вбачається, що вона перебувала на території окупованого м. Берислав Херсонської області (Україна) в період 24 лютого 2022 року по 12 листопада 2022 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Херсонської області України. Крім того, з довідок від 11.05.2022 року, 22.09.2022 року, виданих Комунальним некомерційним підприємством «Бериславська центральна районна лікарня» вбачається, що заявник ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні саме в м. Берислав Херсонської області. (а.с. 22-29).

В судовому засіданні судом було долучено до матеріалів провадження надану заявником міжнародну сім картку, яку ОСОБА_1 купувала в м. Берислав Херсонської області, на якій міститься початковий міжнародний код зв`язку, який використовується для позначення Російської Федерації (+ 7).

Так, згідно з ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на території України та військовою агресією російської федерації законодавцем не визначено, що підтверджено й у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Приписами ст. 27 Конституції України встановлено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Згідно частин 1, 2, 3 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч. 4 ст. 17 Конституції України).

Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Крім того, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-IX про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року

Згідно частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою.

Метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як вбачається із заяви, заявник, посилаючись на зазначену норму закону, вказала на те, що причина її внутрішнього переміщення з постійного місця проживання з м. Херсон до іншого тимчасового місця проживання на території України, обумовлена саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією Херсонської області.

Частиною 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц від 14 березня 2018 року, №428/13977/16-ц від 06 червня 2018 року, №417/3852/17 від 21 березня 2018 року, №243/7029/17 від 12 квітня 2018 року та №428/ 12368/16-ц від 21 березня 2018 року.

Суд приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що вона вимушена була переселитися з міста Херсон до міста Берислава Херсонської області, а в подальшому з міста Берислав Херсонської області в смт. Веселинове Вознесенського району Миколаївської області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що заява ОСОБА_1 , є обґрунтованою, встановлення вказаних фактів має для заявника юридичне значення, а саме виникнення права на справедливу компенсацію з держави-агресора, якою є Російська Федерація, а також отримання заявницею статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, що обумовлює також виникнення права, передбаченого цією Конвенцією - на відшкодування завданих збитків, а тому заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 258, 259, 263, 265, 268, 273, 293, 315 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 ), мала вимушене переселення (переміщення) з м. Херсон (Україна) до м. Берислава Херсонської області (Україна), яке мало місце 24 лютого 2022 року, та відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією території Херсонської області України.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 ), вимушено перебувала на території окупованого м. Берислав Херсонської області (Україна) в період 24 лютого 2022 року по 12 листопада 2022 року внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією території Херсонської області України.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 ), мала вимушене переселення (переміщення) з м. Берислава Херсонської області (Україна) до смт. Веселинове Вознесенського району Миколаївської області, яке мало місце 20 листопада 2022 року, та відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією лівобережної частини території Херсонської області України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2023 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області А.О. Тустановський