У Х В А Л А

Справа № 183/4289/23

№ 2/183/2644/23

26 червня 2023 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 19.12.2013 у редакції, зазначеній у позовній заяві.

Ухвалою суду від 11.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

У підготовчому засіданні представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі, оскільки розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду. В обґрунтування своєї позиції вказав, що спірна земельна ділянка має комерційне призначення, позивач має статус підприємця та використовує земельну ділянку для здійснення підприємницької діяльності.

Позивач у підготовчому засіданні вказав, що до суду загальної юрисдикції звернувся за порадою юриста. Підтвердив, що має статус фізичної особи-підприємця, а спірну земельну ділянку використовує для здійснення підприємницької діяльності.

Суд вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з частиною першою статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) сформувала правовий висновок про те, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як фізичної особи-підприємця на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Земельні та пов`язані із земельними відносинами майнові спори, зокрема про оренду землі, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 17 квітня 2018 року в справі № 461/980/16-а (провадження № 11-248апп18) та від 14 листопада 2018 року в справі № 127/2709/16-ц (провадження № 14-352цс18).

Установлено, що ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на підставі договору оренди було надано земельну ділянку площею 0,0036га з кадастровим номером :04:004:0012, на земельній ділянці знаходиться торгівельний павільйон (а.с.9-11).

Зазначені обставини не заперечувалися сторонами. Позивач у підготовчому засіданні підтвердив, що використовує земельну ділянку за цільовим призначенням, займається підприємницькою діяльністю.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Відомостей про припинення його підприємницької діяльності станом на дату звернення з позовом немає.

Цільове призначення земельної ділянки, яка передавалася в оренду за договором оренди земельної ділянки, дію якого позивач фактично просить продовжити шляхом укладення додаткової угоди, - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, тобто для здійснення підприємницької діяльності (а.с.35,38)

Позовна заява мотивована тим, що, на думку позивача, відповідач безпідставно не поновив договір оренди земельної ділянки шляхом підписання додаткової угоди.

За таких умов фактично предметом спору у цій справі є право орендаря (фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ) на поновлення договору оренди земельної ділянки для обслуговування торгівельного павільйону, тобто правочину у господарській діяльності.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що спір у цій справі, який виник за участю суб`єктів господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 1 ч.1 ст. 255, ст. 260 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача задовольнити.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди .

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів.

Ухвала суду складена і підписана 26 червня 2023 року .

Суддя Оладенко О.С.