Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 755/18115/21

провадження № 61-2590св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,за первісним та зустрічними позовами - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка Костянтина Володимировича та представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка Олександра Анатолійовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 рокуу складі судді Галаган В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 рокуу складі колегії суддів: Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що з 01 вересня 2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року у справі № 755/9720/18. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, а спільні малолітні діти постійно мешкають з нею, однак у зв`язку із суттєвою зміною законодавства у сфері виїзду дітей за кордон для відпочинку в неї виникла необхідність визначити місце проживання дітей в судовому порядку. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з нею.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, а їх спільні малолітні діти постійно мешкають з ОСОБА_1 , яка зловживає своїми правами та чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми. В дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наявний тісний емоційно-психологічний зв`язок з ним і дитина хоче проживати саме з ним. Він працює, має дохід та власне житло - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка добре облаштована, у зв`язку з чим він може самостійно утримувати дочку, має можливість виконувати покладений на нього обов`язок щодо матеріального забезпечення та духовного розвитку дитини, догляду за нею, лікування тощо. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визначити місце проживання малолітньоїОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та вимоги за цими позовами об`єднано в одне провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, а зустрічний позов ОСОБА_2 - без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 та її представник не з`явилися в судові засідання, призначені на 12 травня, 02 та 09 червня 2022 року, не повідомили про причини неявки, хоча про день, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток на електронну адресу ОСОБА_1 , зазначену нею в позовній заяві, що підтверджено довідками про доставку електронних листів, сформованими електронною базою документообігу суду, долученими до справи. Матеріали справи містять лише заяву ОСОБА_1 про проведення підготовчого засідання за її відсутності, однак вона не подавала заяву про розгляд справи за її відсутності чи про відкладення судового розгляду. Тому, посилаючись на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про залишення первісного позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, та виходив з того, що малолітні діти мають прихильність до матері, емоційно прив`язані одна до одної, постійно проживають та виявили бажання проживати в подальшому разом з матір`ю, однак не заперечили проти побачень з батьком, про що самостійно заявили на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Крім того, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просить визначити місце проживання з ним лише молодшої дочки, що суперечить інтересам і бажанню обох дітей. Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 працевлаштована, отримує регулярний дохід, забезпечує належні умови для навчання, розвитку та виховання малолітніх дітей, відстоює інтереси дітей, що свідчить про високий рівень психологічної прив`язаності матері до дітей та відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції з порушенням вимог статті 258 ЦПК України залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду не ухвалою, а рішенням суду. Разом з тим висновки місцевого суду щодо наявності підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням процесуального закону. Оскільки ОСОБА_1 зазначила електронну адресу в позовній заяві, отримала на цю адресу ухвалу суду про відкриття провадження у справі, після виїзду з постійного місця проживання не повідомила суд про зміну своєї адреси, не цікавилися перебігом справи шляхом звернення із запитами до суду, зокрема засобами електронного зв`язку, то доводи її апеляційної скарги не заслуговують на увагу. При цьому висновок місцевого суду про належне повідомлення ОСОБА_1 про судові засідання, призначені на 12 травня, 02 та 09 червня 2022 року, шляхом направлення повідомлень на її електронну адресу, зазначену нею в позовній заяві, узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19. Висновки місцевого суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.

24 лютого 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гірченко О. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов. Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19 та від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц, аналіз яких свідчить про те, що учасник справи, у випадку незгоди з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, має захищати свій інтерес під час судового розгляду справи, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення чи висновку органу опіки та піклування, з метою дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. Місцевий суд необґрунтовано відхилив його клопотання про проведення діагностичного обстеження психологічного стану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та клопотання про витребування доказів, які підтверджують, що ОСОБА_1 створює перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми та участі в їх вихованні, а апеляційний суд безпідставно виходив з того, що ОСОБА_2 не заявляв зазначених клопотань. Крім цього, суди не дослідили зібрані у справі докази, якими підтверджується можливість ОСОБА_2 самостійно утримувати дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

10 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк К. В. також подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині залишення без розгляду первісного позову ОСОБА_1 та направити справу в зазначеній частині до суду першої інстанції для продовження розгляду. Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 5 частини першої, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 754/16126/16, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, про можливість залишення позову без розгляду у разі повторної, тобто двічі поспіль, неявки в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду. З 24 лютого 2022 року в Україні діяв та продовжує діяти правовий режим воєнного стану, тому ОСОБА_1 була змушена залишити місце свого проживання та разом з дітьми переїхати за межі України, у зв`язку з чим вона могла отримати повістку тільки на електронну адресу, вказану в позовній заяві, однак повідомлення про виклик до суду їй не надсилалися. В період з 24 лютого по 20 червня 2022 року всі судові реєстри та доступ до сервісу «Стан розгляду справ» були закриті, тому ОСОБА_1 не мала можливості дізнатися про розгляд справи місцевим судом. Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час і місце судового засідання, а апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази щодо поважності причин її неявки в судове засідання та щодо неповідомлення її місцевим судом про час та місце розгляду справи.

23 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк К. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А., в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Сторони мають двох дітей, однак в зустрічному позові ОСОБА_2 просить визначити місце проживання разом з ним лише молодшої дочки, що може призвести до негативних наслідків для обох дітей, так як вони мають стійкий емоційний зв`язок одна з одною, часто граються, навчаються та проводять багато вільного часу разом. Вищезазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 454/2981/18.

07 квітня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гірченко О. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну каргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка К. В., в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення в частині залишення позову ОСОБА_1 без розгляду є законними та обґрунтованими, так як наявними в матеріалах справи доказами підтверджено її належне повідомлення про день, час та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток на її електронну адресу, зазначену нею в позовній заяві.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А. на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року і витребувано матеріали справи з Дніпровського районного суду міста Києва.

08 березня 2023 року справа № 755/18115/21 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк К. В. на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1, абзацу 1 пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини першої, пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Розглядаючи справу в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , суди встановили, що з 01 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року у справі № 755/9720/18. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_4 .

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 червня 2020 року № 388 було затверджено висновок служби у справах дітей та сім`ї про підтвердження місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю ОСОБА_1 для їх тимчасового виїзду за межі України.

На підставі договору найму (оренди) нерухомого майна від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

За актом обстеження житлових умов, складеним комісією Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, від 07 травня 2021 року, ОСОБА_1 проживає разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , квартира двокімнатна, розташована на 18 поверсі 25-типоверхового будинку, загальною площею 55 кв. м, квартира мебльована сучасними меблями, облаштована необхідною побутовою технікою, зроблено сучасний ремонт, дітям створено належні умови для проживання, всебічного розвитку та навчання. Батько дітей ОСОБА_2 проживає окремо.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчаються в Українському коледжі ім. В. О. Сухомлинського міста Києва (спеціалізована школа № 272), що підтверджується довідками цього коледжу від 24 грудня 2020 року № 217, № 218.

Згідно з характеристикою від 11 листопада 2021 року, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Ултіматек», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , працював на посаді адміністратора систем з 01 вересня 2020 року по 26 березня 2021 року, під час роботи зарекомендував себе як сумлінний та талановитий робітник, має організаторські здібності, вчасно та без затримок виконував поставлені робочі задачі, миттєво реагував та пропонував шляхи вирішення різних завдань, поставлених йому на виконання. Щодо особистих якостей ОСОБА_2 відзначено його доброзичливість, вихованість, високу культуру спілкування, врівноваженість, стресостійкість, виваженість та готовність завжди допомогти оточуючим.

За довідкою від 06 листопада 2021 року № 34, характеристикою від 17 листопада 2021 року № 35, актом обстеження житлових умов від 29 грудня 2021 року, складеними та затвердженими Житлово-будівельним кооперативом «Схід-5», ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , сплачує всі комунальні послуги, бере активну участь в управлінні будинком, є старшим відповідальним по поверху, на якому проживає, вносить доцільні пропозиції на загальних зборах співвласників будинку. За період його проживання скарг від сусідів чи третіх осіб щодо поведінки ОСОБА_2 не надходило, сусіди характеризують його з позитивного боку як доброзичливу, ввічливу, тиху і спокійну людину. Сусідам відомо, що ОСОБА_2 має бажання виховувати своїх дітей, працює та добре облаштував свій побут.

У висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 квітня 2022 року № 103/1788/41/3, яким, ураховуючи думку дітей та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_1 , зазначено, що на час розгляду питання комісією встановлено, що батьки дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в жовтні 2018 року. Після розірвання шлюбу діти проживають з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , де створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дітей. Між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дітей. Відповідно до виписки з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань мати дітей ОСОБА_1 працює як фізична особа - підприємець, має стабільний дохід. На засіданні комісії ОСОБА_1 підтвердила своє бажання, щоб діти і надалі проживали з нею, так як в неї є можливості в повній мірі займатися їх вихованням та утриманням. Батько дітей ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , був присутній на засіданні комісії та пояснив, що він бажає, щоб діти проживали з ним, так як він має власне житло, постійний дохід та можливість створити всі умови для гармонійного розвитку дітей. Малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , були присутні на засіданні комісії та підтвердили своє бажання і надалі проживати з матір`ю, а з батьком - постійно бачитися та спілкуватися.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зроблено висновок про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріалами цієї справи підтверджується, що в жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, в якому просила визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з нею.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25 листопада 2021 року об 11 год 30 хв.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи на 20 грудня 2021 року об 11 год 30 хв.

За клопотанням ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи 20 грудня 2021 року судове засідання було відкладене на 17 січня 2022 року об 11 год 30 хв.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, в якому просив визначити місце проживання малолітньоїОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 брала участь в судовому засіданні 17 січня 2022 року, в якому протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та вимоги за цими позовами об`єднано в одне провадження. Розгляд справи було відкладено на 10 лютого 2022 року об 11 год 30 хв для отримання висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей.

10 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк К. В. звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що орган опіки та піклування не підготував висновокпро визначення місця проживання неповнолітніх дітей. В цей же день учасники справи не з`явилися в судове засідання, тому розгляд справи було відкладено на 14 березня 2022 року об 11 год 30 хв.

14 березня 2022 року судове засідання не відбулося у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України.

В подальшому ОСОБА_1 та її представник не з`явилися в судові засідання, призначені на 12 травня, 02 та 09 червня 2022 року, не повідомили про причини неявки, хоча про день, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток на електронну адресу ОСОБА_1 , що підтверджено довідками про доставку електронних листів, сформованими електронною базою документообігу суду, долученими до матеріалів справи. З цих довідок про доставку електронних листів вбачається, що судові повістки були направлені на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_6 , вказану ОСОБА_1 в позовній заяві, і доставлені до електронної скриньки 19 квітня 2022 року, 12 травня 2022 року, 02 червня 2022 року відповідно. Довідки підписані відповідальною особою за направлення судових повісток без зазначення посади та прізвища.

Крім того, ОСОБА_1 та її представник повідомлялися про судові засідання, призначені на 12 травня, 02 та 09 червня 2022 року, шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку, однак доказів їх отримання матеріали справи не містять. Водночас судову повістку про розгляд справи 02 червня 2022 року, яка була надіслана за вказаною в позовній заяві адресою місця проживання: АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 не отримала, що підтверджується повернутим до місцевого суду повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв`язку «адресат відсутній».

Матеріали справи містять лише заяву ОСОБА_1 про проведення 25 листопада 2021 року підготовчого засідання за її відсутності, однак вона не подавала заяву про розгляд справи по суті за її відсутності чи про відкладення розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

В постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 Велика Палата Верховного Судувиклала такі правові висновки.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Крім того, Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

За частинами першою, другою та п`ятою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).

В постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, від 07 грудня 2020 року у справі № 686/31597/19, від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18 Верховний Суд виклав такі правові висновки.

Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, що бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Вищевказані наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він вправі подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в цьому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.

Виходячи з того, що в позовній заяві ОСОБА_1 вказала свою електронну адресу, тобто бажала та не заперечувала, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом, і з урахуванням того, що судові повістки про її виклик до суду на 02 та 09 червня 2022 року були доставлені на її електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_6 12 травня та 02 червня 2022 року відповідно, що підтверджено довідками про доставку електронних листів, сформованими електронною базою документообігу суду, долученими до матеріалів справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про день, час та місце судового розгляду. З огляду на те, що ОСОБА_1 не з`явилася у вказані судові засідання 02 та 09 червня 2022 року, не повідомила про причини неявки, а також не подала заяву про розгляд справи за її відсутності, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про залишення її позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції з порушенням вимог статті 258 ЦПК України залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду не ухвалою, а рішенням суду, його висновки, з якими погодився апеляційний суд, щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду відповідають обставинам справи та вищенаведеним положенням процесуального закону.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

В постанові від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, на яку послався представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк К. В. в касаційній скарзі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виклав такі правові висновки.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позов без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Тобто законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони, а тому саме позивач має продемонструвати свій процесуальний інтерес у як найшвидшому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі.

Відтак норми частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.

Тож, під час вирішення питання про залишення позову без розгляду правове значення має виключно належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 754/16126/16 (провадження № 61-17043св21).

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про судові засідання, призначені на 12 травня, 02 та 09 червня 2022 року, шляхом направлення повідомлень на її електронну адресу, зазначену нею в позовній заяві, що узгоджується з вищенаведеними правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18.

За таких обставин висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не суперечать правовим висновкам, наведеним у вищезгаданих постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 754/16126/16, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц.

Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка К. В. про те, що місцевим судом не надсилалися на електронну адресу ОСОБА_1 повідомлення про виклик до суду, спростовуються долученими до матеріалів справи довідками про доставку електронних листів, сформованими електронною базою документообігу суду.

З вищенаведених підстав також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка К. В. про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час і місце судового засідання.

При цьому посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка К. В. в касаційній скарзі на те, що апеляційнийсуд не дослідив зібрані у справі докази щодо поважності причин неявки ОСОБА_1 у судові засідання та її неповідомлення місцевим судом про час та місце розгляду справи, є безпідставним, так як зазначені обставини були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Таким чином, заявлені в касаційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка К. В. підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пункту 5 частини першої, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.

Крім того, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , так як проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю, з якою вона тривалий час мешкає, якнайкраще забезпечить інтереси дитини. При цьому суди обґрунтовано врахували висновок органу опіки та піклування і думку самої дитини щодо бажання проживати разом з матір`ю. В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просив визначити місце проживання з ним лише молодшої дочки, що суперечить інтересам і бажанню обох дітей, які мають прихильність до матері, емоційно прив`язані одна до одної, виявили бажання проживати в подальшому разом з матір`ю, однак не заперечили проти побачень з батьком, про що самостійно заявили на засіданні комісії з питань захисту прав дитини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А. про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19 та від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц, аналіз яких свідчить про те, що учасник справи, у випадку незгоди з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, має захищати свій інтерес під час судового розгляду справи, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення чи висновку органу опіки та піклування, з метою важливості дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У справі, що переглядається, суди виходили не лише з обставин, наведених у висновку органу опіки та піклування, а й на підставі інших належних та допустимих доказів, врахували сталі соціальні зв`язки, місце навчання, прихильність обох дітей до матері, їх емоційну прив`язаність одна до одної, у зв`язку з чим дійшли висновку про те, що проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю якнайкраще забезпечить інтереси дитини.

В постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 754/14768/15-ц зазначено, що у спорі про визначення місця проживання дітей суди мають встановити, хто з батьків зможе якнайкраще забезпечити інтереси дітей, а в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищезгаданих постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19 та від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц. Тому заявлені в касаційній скарзі представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А. підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А. підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи його касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А. про те, що місцевий суд необґрунтовано відхилив його клопотання про проведення діагностичного обстеження психологічного стану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також клопотання про витребування доказів, які підтверджують, що ОСОБА_1 створює перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми та участі в їх вихованні, а апеляційний суд безпідставно виходив з того, що ОСОБА_2 не заявляв зазначених клопотань, є неспроможними з огляду на таке.

Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Разом з тим сам по собі факт перешкоджання одним із батьків іншому у спілкуванні з дитиною, як і невиконання рішення суду щодо усунення таких перешкод, не може бути підставою для визначення (зміни) місця проживання дитини з тим із батьків, якому чиняться перешкоди, якщо таке проживання дитини з батьком (матір`ю) не буде відповідати її якнайкращим інтересам.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Відтак, факт відмови в задоволенні вищевказаних клопотань не свідчить про порушення місцевим судом принципу змагальності сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, колегія суддів Верхового Суду дійшла висновку, що проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з її сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та їх матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам обох дітей з огляду на їх вік, потребу в материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку. Після розірвання шлюбу сторін у 2018 року малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишилася проживати зі своєю сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та матір`ю, з якими в неї встановлений тісний емоційний контакт (прив`язаність), а тому потрапляння дитини в інше середовище, де буде змінено її щоденне та комфортне проживання, може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини, яка висловила своє бажання проживати в подальшому разом з матір`ю, однак не заперечувала проти побачень з батьком.

За таких обставинзаявлені в касаційній скарзі представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка О. А. підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, також не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка Костянтина Володимировича та представника ОСОБА_2 - адвоката Гірченка Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук