Справа № 463/7933/22 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/552/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника Винниченка М.П. , представника відповідача - адвоката Фостяка А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Винниченка Михайла Петровича на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор», згідно з яким просив: визнати незаконним (протиправним) та скасувати наказ №1662-к від 3 жовтня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» про звільнення ОСОБА_1 з посади «провідного інженера з технічного нагляду» ЛКП «Львівавтодор» з 3 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням, п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді «провідного інженера з технічного нагляду» ЛКП «Львівавтодор» з 3 жовтня 2022 року; зобов`язати ЛКП «Львівавтодор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 та стягнути з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 жовтня 2022 року до дати поновлення на роботі; стягнути з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць; судові витрати покласти на відповідача, в тому числі стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу.

Позов мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 згідно з наказом №328-к від 3 вересня 2018 року був прийнятий на роботу в ЛКП «Львівавтодор» на посаду провідного інженера з технічного нагляду з 4 вересня 2019 року. 18 липня 2022 року відповідачем видано наказ №1250-к «Щодо змін в організації праці, скороченні чисельності та штату працівників», згідно якого серед іншого, виведено із штатного розпису посаду «провідного інженера з технічного нагляду», із вказаним наказом відповідачем позивача було ознайомлено. Наказом №1662-к від 3 жовтня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» ОСОБА_1 було звільнено з посади «провідного інженера з технічного нагляду» ЛКП «Львівавтодор» у зв`язку зі скороченням, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На думку позивача його звільнення є незаконним та таким що не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, відповідно до вимог КЗпП України до обов`язків роботодавця під час звільнення працівника за скороченням належить працевлаштування працівника, запропонування останньому усіх вакантних посад на підприємстві, однак відповідачем вказаних обов`язків не було виконано та не дотримано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Відповідачем також не було враховано стаж роботи позивача, не враховано належним чином кваліфікаційний рівень позивача та його професійний досвід роботи. Відповідачем не було проведено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, а також наявність у позивача кваліфікації і продуктивності праці порівняно з іншими працівниками, які залишилися на роботі. Також вказує, що в період після попередження про скорочення і до винесення оскаржуваного наказу, позивач звертався до відповідача із відповідними заявами про переведення на вакантні посади його рівня кваліфікації (керівні посади) згідно нового штатного розпису, та також тим самим звертаючи увагу на порушення, допущені відповідачем, проте такі не були враховані. Вважає, що відповідачем безпідставно та необгрунтовано не було запропоновано позивачу всіх вакантних посад на підприємстві, у тому числі тих які вводились згідно нового штатного розпису та при вирішенні переважного права на залишення на роботі та переведенні інших працівників на вакантні посади не враховано більший досвід, кваліфікацію та рівень освіти позивача.

При цьому наголошував, що посади, які введені згідно нового штатного розпису фактично тотожні посаді, яку займав позивач, тобто в даному випадку фактично відбулось не скорочення, а розширення штату підприємства. Вважає, що додавання після назви посади у дужках напряму, яким буде займатись чи будь-який інший розподіл між працівниками, які займають такі посади ділянок роботи не свідчить про те, що відбулась фактична зміна такої посади (виведення посади) та не тягне за собою жодних фактичних змін у штаті підприємства та жодним чином не змінює самої посади, оскільки посади «провідний інженер технічного нагляду» і «головний інженер» є тотожними.

Окрім того вказував, що оспорюваний наказ відповідача та звільнення позивача із визначенням підстави скорочення штату та чисельності відбулось також незаконно з огляду на те, що новий штатний розпис, як зазначено у ньому, введено в дію з 5 жовтня 2022 року, відповідно попередній штатний розпис діяв до 5 жовтня 2022 року включно, а відтак 3 жовтня 2022 року станом на дату звільнення позивача жодні зміни у штатному розпису не мали місця, а відтак у відповідача на вказану дату були відсутні жодні передбачені законом підстави для звільнення позивача.

Зазначав, що відповідач не пропонував позивачу всі вільні вакантні посади які з`являлися на підприємстві у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, натомість такі заповнювались іншими працівниками.

Крім цього вказував, що всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України та Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення позивача відбулось без жодного погодження з профспілковою організацію (органом) її повідомлення та отримання у такої згоди профспілкового органу, наданої у встановленому порядку.

Звертав увагу на те, що згідно гарантій та вимог положень колективного договору, а саме п. 1.2. роботодавець зобов`язується у разі виникнення об`єктивних причин, через які неминучі масові звільнення працівників, проводити їх за умови лише попереднього (не пізніше ніж за два місяці) письмового повідомлення відповідного профоргану про причини та обсяги скорочень, терміни вивільнення, спеціальності та кваліфікацію працівників, які підлягають скороченню та за його згодою. Крім цього, згідно п. 1.2.4. роботодавець зобов`язується з метою збереження робочих місць та кадрів при скороченні обсязі виробництва приймати наступні попереджуючі заходи: скоротити до мінімальної межі понаднормової роботи, переведенні працюючих при наявності вільних посад та організувати перепідготовку кадрів; на період після попередження працівника про звільнення за скороченням штатів або чисельності і до моменту звільнення надавати працівнику можливість пошуку за межами підприємства до 4-х годин на тиждень з оплатою за ці години у розмірі, як за фактично відпрацьований час із збереженням заробітної плати.

Вказував, що відповідачем вказаного порядку, гарантій та вимог колективного договору при проведенні скорочення та звільнення позивача жодним чином дотримано не було, що також додатково свідчить про незаконність звільнення позивача та грубе порушення його прав, гарантованих колективним договором, незаконність наказу, яким оформлене звільнення та наявність підстав для його скасування та поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення.

Також вважав, що відповідачем було завдано позивачу моральної шкоди незаконно звільнивши останнього, не запропонувавши іншої роботи, яка б враховувала його освітній та кваліфікаційний рівні, при цьому повністю знівелювавши його досвід, знання та досягнення по роботі. Вказує, що в результаті таких протиправних дій відповідача ОСОБА_1 та його сім`я змушені були відкласти купівлю деяких запланованих речей, оскільки їх сімейний бюджет значно скоротився, до того ж через втрату роботи погіршились стосунки позивача з рідними. Вказує, що наведене в сукупності спричинило сильні душевні страждання у позивача, відчуття приниження, зниження престижу та ділової репутації. Більше того, у зв`язку із звільненням позивач відчував пригнічений, психологічно-напружений стан, такий стан позивача зберігається і по цей день, всі члени сім`ї також відчувають дискомфорт у зв`язку із звільненням позивача. Таким чином, розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 200 000 гривень, оскільки такий розмір відшкодування моральної шкоди буде відповідати принципам розумності та справедливості і зможе компенсувати моральні страждання позивача.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 31 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Змінено наказ директора Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» №1662-к від 3 жовтня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині дати звільнення з 3 жовтня 2022 року на 5 жовтня 2022 року.

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» в користь держави 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Винниченко Михайло Петрович, подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується, вважає його необґрунтованим, незаконним, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Вказує, що зміна дати звільнення з 03 жовтня на 05 жовтня 2022 року не є ефективним способом захисту його порушених прав. Розглядаючи вимоги позивача та змінивши дату звільнення суд при цьому не вирішив питання щодо стягнення компенсації на користь позивача за дні незаконного звільнення.

Вважає, що відповідач не виконав вимог ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, та не запропонував йому всіх вакантних посад чи роботи за відповідною професією, яку працівник може виконувати з урахуванням його кваліфікації, досвіду тощо.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

21 квітня 2023 року ЛКП «Львівавтодор» подало відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника Винниченка М.П. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - адвоката Фостяка А.Я. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції встановивши, що позивач був попереджений відповідачем про наступне вивільнення за два місяці, йому було запропоновано всі наявні на підприємстві вакантні посади, що відповідали його кваліфікації, однак він відмовився від переведення на такі, обставин щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі судом не встановлено, а отже роботодавець дотримався вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, а також норми ст. 43 КЗпП України на даний час не застосовуються, а відтак прийшов до висновку, що відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що позивача було звільнено з посади 3 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, водночас штатний розпис, яким було зменшено кількість штатних посад «провідний інженер з технічного нагляду», тобто виведено зі штату посаду позивача, було введено в дію 5 жовтня 2022 року, прийшов до висновку, що права позивача слід захистити шляхом зміни дати звільнення з 3 жовтня 2022 року на 5 жовтня 2022 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що наказом в.о. директора ЛКП «Львівавтодор» №328-к від 3 вересня 2018 року позивача ОСОБА_3 було прийнято на роботу у ЛКП «Львівавтодор» на посаду провідного інженера з технічного нагляду з 4 вересня 2018 року (а.с. 24).

Наказом директора ЛКП «Львівавтодор» «Щодо змін в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників» №1250-к від 18 липня 2022 року з метою вдосконалення роботи підприємства, оптимізації робочих місць, зменшення витрат на заробітну плату працівників, приведення найменування посад у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», на підставі листа від 18 липня 2022 року №4-37-35 департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури про погодження зміни до штатного розпису та структури підприємства, вирішено провести скорочення чисельності та штату працівників, зокрема вивести із штату підприємства ряд посад, в тому числі посади «провідного інженера з технічного нагляду» - 3 шт.од. При цьому даним наказом також введено ряд нових посад, а також перейменовано кілька посад для приведення таких приведення їх у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій». Загальна кількість виведених штатних одиниць відповідно до даного наказу - 24, а введених до штату підприємства - 18,75, тобто кількість штатних одиниць на підприємстві після виконання даного наказу зменшувалася на 5, 25 (а.с. 77-78).

Згідно з штатним розписом ЛКП «Львівавтодор», введеним в дію 1 серпня 2022 року, станом на вказану дату на даному підприємстві були наявні 10 штатних посад «провідний інженер з технічного нагляду» (а.с. 49-51).

2 серпня 2022 року повідомленням №1 від 1 серпня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» було попереджено провідного інженера технічного нагляду ОСОБА_1 про заплановане вивільнення у зв`язку з тим, що його посада підлягала скороченню відповідно до наказу №1250-к від 18 липня 2022 року. Одночасно даним повідомленням йому було запропоновано розглянути можливість переведення на вакантну посаду, враховуючи його кваліфікацію, а саме посаду інспектора - контролера (1-ої категорії). У разі прийняття пропозиції про переведення йому необхідно було не пізніше 28 вересня 2022 року подати заяву до відділу кадрів та правової безпеки підприємства. При цьому ОСОБА_1 було попереджено, що у разі відмови від переведення на одну із запропонованих посад його буде звільнено по закінченню двомісячного терміну на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Водночас вказане повідомлення містить підпис ОСОБА_1 та його рукописний напис «відмовляюсь» в графі про відмову від запропонованих посад (а.с. 39).

В повідомленні про заплановане вивільнення від 30 серпня 2022 року ОСОБА_1 також було запропоновано розглянути можливість переведення на одну з вакантних посад, враховуючи його кваліфікацію, а саме посаду інспектора - контролера (1-ої категорії). Одночасно запропоновано йому перелік вакантних на той час на підприємстві посад у додатку до повідомлення. Попереджено, що у разі відмови від переведення на одну із запропонованих посад його буде звільнено по закінченню двомісячного терміну. 31 серпня 2022 року від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився. Відповідно до списку вільних вакансій станом на 30 серпня 2022 року такий налічував 29 вакантних посад: головний інженер, начальник інженерно-технічного відділу, паркувальник, інженер відділу з обслуговування світлофорних об`єктів, інженер з налагодження 1-ої категорії, електромонтер 5 розряду, водій спец. автом. до 3 т. ІІ групи, водій спец. автом. до 7 т. ІІ групи, водій легкового автомобіля (робочий обсяг двигуна до 1,8), начальник відділу з інвестиційних проектів, начальник відділу публічних закупівель, фахівець з питань запобігання корупції, заступник директора з автоматизованих систем, інженер з технічного супроводу (1-ої категорії), інженер з технічного супроводу, інженер системного оперування, провідний інженер ІТ супроводу, інженер ІТ супроводу, інженер з ІТ технологій, інженер з постачання (1-ої категорії), інженер зміни контролерів (1-ої категорії), інспектор-контролер (1-ої категорії), головний бухгалтер, начальник фінансового відділу, провідний економіст з фінансової роботи, провідний інженер ІТ супроводу, провідний інженер з контролю оплати, начальник відділу транспортного планування та моделювання, інженер відділу з паркування (а.с. 40-42).

В наступному повідомленні про вивільнення від 7 вересня 2022 року ОСОБА_1 було запропоновано розглянути можливість переведення на одну з вакантних посад згідно з додатком до повідомлення та попереджено, що у разі відмови від переведення його буде звільнено 3 жовтня 2022 року. 8 вересня 2022 року від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився. При цьому з долученого додатку вбачається, що станом на 7 вересня 2022 року список вакансій налічував вже 26 вакантних посад, а саме посади, що вже були перелічені в переліку від 30 серпня 2022 року окрім посад начальника інженерно-технічного відділу, начальника фінансового відділу та інженера відділу з паркування (а.с. 43-44).

Як вбачається з акту про відмову в підписанні повідомлення про заплановане вивільнення від 3 жовтня 2022 року, в день звільнення, а саме 3 жовтня 2022 року, провідний інженер з технічного нагляду ОСОБА_1 відмовився від отримання повідомлення про вакантні посади, оскільки заявив, що має пропозицію на працевлаштування на іншому підприємстві (а.с. 98).

Наказом директора ЛКП «Львівавтодор» №1662-к від 3 жовтня 2022 року звільнено ОСОБА_1 , провідного інженера з технічного нагляду, 3 жовтня 2022 року у зв`язку зі змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників по підприємству ЛКП «Львівавтодор» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстави: наказ №1250-к від 18 липня 2022 року та відмова від переведення на іншу роботу (а.с. 47). Того ж дня ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про звільнення, що підтверджується його підписом на наказі, а також заповненим обхідним листом працівника, що звільняється з роботи, що теж містить підпис останнього, датований 3 жовтня 2022 року (а.с. 48).

5 жовтня 2022 року, відповідно до наказу директора ЛКП «Львівавтодор» №1384-к від 12 серпня 2022 року, було введено в дію новий штатний розпис ЛКП «Львівавтодор», яким кількість штатних посад «провідний інженер з технічного нагляду» зменшено до 7 (а.с. 52-54, 83).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19, провадження № 61-13999св20, від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20, провадження № 61-6288св21, від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19, провадження № 61-7098св21, від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19, провадження № 61-10299св21, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, провадження № 61-7496св21, від 09 травня 2023 року у справі № 212/10456/21, провадження № 61-3305 св 23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був попереджений відповідачем про наступне вивільнення за два місяці, йому було запропоновано всі наявні на підприємстві вакантні посади, що відповідали його кваліфікації, однак він відмовився від переведення на такі, обставин щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі судом не встановлено, а отже роботодавець дотримався вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду в частині часткового задоволення позову, а саме зміни дати звільнення з 3 жовтня 2022 року на 5 жовтня 2022 року, оскільки новий штатний розпис було введено в дію саме 05 жовтня 2022 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні позивача у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників по підприємству ЛКП «Львівавтодор», відповідачем було дотримано вимоги законодавства, а тому підстав для поновлення ОСОБА_1 немає. При цьому, колегія суддів приходить до висновку що не підлягають до задоволення і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоду, оскільки такі є похідним від позовної вимоги про поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Винниченка Михайла Петровича - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 31 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.