ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/334/23 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2022 року, ухвалене суддею Позняком В.М., дату складення повного тексту не зазначено у цивільній справі № 761/38815/20 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», в якому просив: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 23 квітня 2018 року, що зареєстрований в реєстрі за №256.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 жовтня 2006 року між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір за №92Т/Н 06-4.4 на суму 20000 доларів США, терміном до 19 жовтня 2014 року. У зв`язку з порушенням умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу та отримав рішення суду від 20 лютого 2012 року про стягнення заборгованості, яке в подальшому було пред`явлено до виконання в Тернопільський РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області.

27 квітня 2017 року борг був повністю погашений позивачем та 03 травня 2017 року Тернопільським РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області у виконавчому провадженні НОМЕР_1 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, станом на 27 квітня 2017 року ним було погашено всю заборгованість перед банком, а відтак він вважав, що борг погашений.

Тобто, на момент укладення банком договору про відступлення права вимоги 23 квітня 2018 року за вищевказаним кредитним договором, заборгованість по якому була погашена ще 27 квітня 2017 року, а виконавче провадження закрите 03 травня 2017 року, банк здійснив відступлення права вимоги по боргу, який фактично був погашений ще за рік до цього, що призвело до подвійного стягнення боргу з позивача по одному і тому ж кредитному договору.

Зважаючи на викладене, вважав, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав жодної правової підстави здійснювати переуступку боргу по кредитному договору, заборгованість по якому була вже погашена, вказана переуступка боргу є нікчемною, а отже даний договір має бути визнаний недійсним. Окрім цього, з 18 грудня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку. Ліквідатором виступає Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Ракоц І.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Адвокат Ракоц І.В. зазначає, що судом допущено порушення норм процесуального права, унаслідок відсутності належного повідомлення адвоката та позивача про судове засідання, яке відбулося 09.12.2022 року о 14.00 год.

В апеляційній скарзі зазначено, що в позові було чітко зазначено обставини та підстави визнання договору про відступлення права вимоги від ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до TOB „Фінансова компанія Довіра та гарантія" від 23.04.2018 року недійсним, а саме той факт, що заборгованість по кредитному договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20.10.2006 року була закрита ще в квітні 2017 року, за рік до відступлення вимог.

Апелянт зазначає, що позивач погасив усю заборгованість перед банком по кредитному договору згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20.02.2012 року, доказом чого є постанова про закінчення виконавчого провадження від 03.05.2017 року у ВП № НОМЕР_1, тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту адвокат Ракоц І.В. вважає безпідставним.

Таким чином, на думку адвоката, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснив відступлення права вимоги по кредитному договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20.10.2006 року, заборгованість по якому була погашена ще 27.04.2017 року, що призвело до повторного стягнення з позивача боргу, який вже був погашений.

Представник апелянта зазначає, що позивач просив визнати договір про відступлення права вимоги від 23.04.2018 року за № 256 недійсним, а не припиненим (стор. 5 рішення), як це зазначає в описовій частині рішення суд.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Шилець А.Р. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , указуючи на безпідставність доводів, які викладено у ній, тому просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

У відзиві зазначено на безпідставність доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, оскільки судом було повідомлено представника позивача про судове засідання на 09.12.2022 року.

Представник відповідача зазначає, що за кредитним договором №92Т/Н 06-4.4. від 20.10.2006 року була наявна заборгованість, що підтверджується публічним паспортом активу, який наявний в матеріалах справи.

Крім того, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зазначає, що висновок суду про відмову у задоволенні позову узгоджується з позицією, висвітленою Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі № 639/4836/17, а сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17. від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 22.09.2021 у справі № 2-1385/1 1, від 29.07.2021 у справі № 0306/3498/2012, від 07.06.2021 у справі № 648/3596/19.

Адвокат Шилець А.Р. зазначає, що відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, позивачем не було доведено, в чому саме після проведення торгів і укладення сторонами договорів відступлення прав вимоги порушено його обсяг прав та обов`язків оскільки він не змінився, адже фактично був змінений лише кредитор в існуючому зобов`язанні.

Представник АТ «Банк «Фінанси та кредит», повноваження щодо ліквідації, якого здійснюються безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Шилець А.Р. також подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , указуючи на безпідставність доводів, які викладено у ній, тому просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Даний відзив за змістом та суттю є аналогічним відзиву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ракоц І.В. підтримав апеляційну скаргу, з підстав, які у ній викладено, тому просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2022 року, постановивши нове судове рішення, яким позов задовольнити. Додатково пояснив, що банк у зв`язку з достроковим припиненням зобов`язань за кредитним договором не вправі був нараховувати проценти за користування кредитними коштами та пеню. Крім цього, відповідачем в погашення неіснуючої заборгованості було здійснено перереєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру на себе, яка в судовому порядку була визнана незаконною.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення апеляційної скарги, указуючи на безпідставність доводів, які у ній викладено, тому просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження договору про відступлення права вимоги за кредитним договором є неефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача. Крім того, суд вважав, що представник позивача був належним чином повідомлений про розгляд справи, призначеної на 09.12.2022 року, тому вважав за можливе здійснювати її розгляд.

Висновок суду в частині належного повідомлення представника позивача про розгляд справи та можливості здійснення її розгляду без його участі не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального закону. В іншій частині, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних і юридичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу судів, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх.

Як було установлено судом та вбачається із матеріалів справи, що 20 жовтня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір за №92 Т/Н 06-4.4, згідно з яким банк відкрив позивачу невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та надав кредитні ресурси в сумі 20 000 доларів США з оплатою з оплатою за користування коштами по процентній ставці 15% річних зі строком повернення кредиту до 19 жовтня 2014 року.

03 травня 2017 року заступником начальника відділу Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Цимбалістою С.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №2-9446/2011, виданого 20 лютого 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 191 869,47 грн, 2568,89 судового збору та 100 грн витрачених на розміщення оголошення в газеті, у зв`язку з повною сплатою боргу. При цьому, боржником у вказаному виконавчому провадженні зазначено ОСОБА_2

23 квітня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (Банк) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. за №256.

Відповідно до умов, за договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначених у Додатку №1 до цього договору.

Згідно Додатку №1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2018 року, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло право вимоги до ОСОБА_1 згідно кредитного договору за №92Т/Н06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. Сума заборгованості за кредитним договором на дату відступлення права вимоги становить: заборгованість по тілу кредиту 4602,49 дол. США, заборгованість по відсотках - 746,16 дол. США, заборгованість по пені - 3051669,35 грн та понесені судові витрати - 568,89 грн (а.с.8). Згідно публічного паспорту активу по кредитному договору №92Т/Н06-4.4 від 20 жовтня 2006 року сформованого ФГВФО загальний залишок заборгованості на дату його формування 01.12.2017 року становить 136586,21 грн, з яких: 124331,34 грн заборгованість по тілу кредиту, 12564,87 грн заборгованість по процентах, 2849214,20 залишок по пені, а всього залишок заборгованості у валюті кредиту 5056,14 дол. США, дата останнього платежу 22.05.2017 року (а.с. 56).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» направляло вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором та вчиняло дії щодо перереєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру згідно договору іпотеки (а.с.11-13). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09 липня 2021 року та постановою Тернопільського апеляційного суду у справі №607/3143/21 позов ОСОБА_2 до державного реєстратора Іванісіка Сергія Васильовича, ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію задовольнити частково. Скасовано рішення державного реєстратора Іванісіка Сергія Васильовича від 09 жовтня 2019 року індексний номер 49196304, на підставі якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №33699727 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія". Підставою скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру було порушення іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а не відсутність зобов`язань за кредитним договором.

Враховуючи вказані обставини, зокрема наявність спору щодо існування заборгованості за кредитним договором, тобто спору про припинення зобов`язання за кредитним договором укладеним позивачем з ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту є визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, а не визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із змісту позовної заяви видно, що пред`являючи даний позов, позивач зазначав, що у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не було правової підстави для здійснення переуступки боргу за кредитним договором, оскільки заборгованість по ньому була погашеною, тому вважав, що договір про відступлення прав вимоги повинен бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що задоволення заявленої позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2018 року не призведе до поновлення прав позивача.

Аналізуючи матеріали справи, суд вірно звернув увагу на те, що позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу у правовій визначеності, на який вказує позивач. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.

У постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 (пункти 58, 59) Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав, то у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

Суд із урахуванням правових висновків, висвітлених у у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56) вірно звернув увагу, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

У пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Враховуючи указані обставини, суд вірно звернув увагу, що за наявності вказаних обставин позивач не позбавлений права звернутися з вимогою, зокрема, про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах. Однак вказане не означає, що позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище (пункти 115-118 цієї постанови), позивач є юридично захищеним.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Доводи скарги про те, що відступлення прав вимоги за кредитним договором призвело до повторного стягнення з позивача боргу, який вже був погашений є безпідставними, оскільки не підтверджені будь-якими доказами.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що під час розгляду даної справи судом допущено порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Із матеріалів справи видно, що 11.10.2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ракоц І.В. подав до суду клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, через систему EASYCON, за обліковим записом ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку було задоволено, а копію ухвали суду від 12.10.2022 року надіслано на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_2

14.11.2022 року відбулося судове засідання, в яке представник позивача - адвокат Ракоц І.В. не з`явився (а.с. 63 т. 2)

07.12.2022 року в судовому засідання, яке здійснювалося за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua, було запрошено представника позивача - адвоката Ракоц І.В., однак із протоколу судового засідання видно, що в даному засідання він участі не брав, оскільки був офлайн. Дане судове засідання було відкладене на 09.12.2022 року о 14.00 год.

Згідно п. 6 ч. 2, п. 13 ч. 8 статті 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Однак, будь-яких повідомлень на електронну адресу представника позивача чи судових повісток про судове засідання на 09.12.2022 року 14.00 год. ні позивачу ОСОБА_1 , ні його представнику - адвокату Ракоцу І.В. судом не надсилалися.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності у справі доказів про належне повідомлення позивача про судове засідання 09.12.2022 року, в якому було постановлене оскаржуване судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи порушення судом норм процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2022 року - скасувати і ухвалити нове рішення, який у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору недійсним договору про відступлення права вимоги від 23.04.2018 року - відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2022 року - скасувати і ухвалити нове рішення, якийм у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору недійсним договору про відступлення права вимоги від 23.04.2018 року - відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

Головуюча

Судді