Справа № 489/474/22
Номер провадження 2/489/463/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 травня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 (дистанційно),

представника відповідача ОСОБА_3 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі відповідач) про визнання протиправним наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку

встановив

В січні 2022 року представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 працює у виробничому підрозділі "Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій", черговою по залізничній станції Миколаїв-Вантажний. 13.12.2021 вона була ознайомлена із наказом за підписом начальника дирекції №ДН5-01/237 від 13.12.2021 "Про відсторонення від роботи". Зазначеним наказом її відсторонено від роботи з 14.12.2021, та вказано не допускати її до робочого місця, на час відсторонення від роботи нарахування заробітної плати не здійснювати. Наказ виданий на підставі ст. 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ч.2 ст. 12 ЗУ "Про захист населення від інфекційних хвороб", наказом Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 №2153, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236. При цьому жодних письмових попереджень про можливе відсторонення ОСОБА_1 не отримувала. Представник позивача вважає наказ протиправним. Відповідно до наказу №ДН5-01/38 "Про допуск до роботи" від 01.03.2022 ОСОБА_1 було допущено до роботи з 01.03.2022. Також, КЗпП України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Представник позивача просить визнати протиправним наказ №ДН5-01/237 від 13.12.2021, зобов`язати відповідача виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення ОСОБА_1 з 14.12.2021 до 28.02.2022 (час фактичного допуску позивача до роботи) та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому зазначив, позивач є працівником, який відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 підлягає обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID - 19. Відповідно до норм чинного законодавства, відповідач має визначений законом обов`язок щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID - 19 та не мають абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень. Інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю в законодавстві не має, тому COVID-сертифікат не є медичною таємницею, а є документом, що підтверджує факт вакцинації. Крім того, наказом від 01.03.2022 №ДН5-01/68 позивач був допущений до роботи. Представником позивача не наведено жодних обставин щодо обмежень зі сторони роботодавця на проходження нею медичного огляду, який передує профілактичному щепленню. Представник відповідача заперечує щодо ознак порушення конституційних прав та свобод позивача, оскільки не робота, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, проте це було прямим наслідком свідомого рішення позивача, яким обрано саме такий шлях для себе особисто - відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Тому, представник відповідача вважає, що обмеження позивача є правомірним та відповідає пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що щеплення проти COVID - 19 не включено до обов`язкових профілактичних щеплень, тому відсторонення позивача від роботи на підставі ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" є протиправним. Факт відмови від проведення щеплення має бути зафіксований в передбаченому законодавством документі, але в порушення вказаних приписів, відповідачем на свій власний розсуд здійснено засвідчення факту відмови позивача від щеплення (в акті). Винесення відповідачем оскаржуваного наказу на підставі акту є порушенням законодавства. Крім того, відсторонення працівників від роботи встановлюється виключно законом, а не підзаконним нормативним актом. За період незаконного відсторонення працівника від роботи, йому має компенсуватись середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача подав до суду додаткові пояснення в яких зазначив, що позивач при виконанні посадових обов`язків свою роботу кожну зміну пов`язує з членами зміни (до 5 чоловік), в одному приміщенні знаходиться з агентом комерційним, контактує з керівництвом. При проведенні інструктажів з питань охорони праці, позапланових інструктажів, цільових інструктажів, позивач контактує з працівниками станції. При проведенні технічного навчання в кабінеті технічного навчання перебуває у контакті з працівниками станції (12 чоловік). Характер роботи, яка виконується позивачем, унеможливлює виконання такої роботи дистанційно та передбачає контакт з достатньою кількістю працівників на станції.

Від представника позивача надішли до суду пояснення в яких зазначено, що приймаючи наказ про відсторонення позивача від роботи, відповідачем не було враховано, що застосування до позивача такого заходу відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Відповідачем не наведено жодних мотивів, які б підтверджувати нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи. Тому, таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та позивача. Так, із змісту посадової інструкції чергового по залізничній станції не вбачається, що діяльність позивача відноситься до діяльності, яка може призвести до зараження інших осіб, що переважно і береться до уваги судом при вирішенні даної справи. Всі функції позивач виконує переважно одноосібно.

Позивач та його представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки оскаржуваний наказ про відсторонення від роботи позивача відповідав вимогам законодавства, а відсторонення від роботи працівника має наслідком втрату заробітної плати.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з копією наказу (розпорядження) №288/ОС від 01.06.2018 про прийняття на роботу, ОСОБА_1 прийнята на роботу з 01.06.2018 (посада - черговий по залізничній станції), тип договору - безстроковий, оклад (тарифна ставка) - 6950 грн.

Відповідно до копії наказу №ДН5-01/237 від 13.12.2021 "Про відсторонення від роботи" ОСОБА_1 чергового по залізничній станції Миколаїв-Вантажний відсторонено від роботи з 14.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення. Відстороненому працівнику після здійснення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID 19, виданого закладом охорони здоров`я, письмово повідомити керівництво виробничого підрозділу "Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій" регіональної філії "Одеська залізниця" через безпосереднього керівника. На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювати.

Згідно з копією акту №907/ТВ від 13.12.2021 ОСОБА_1 станом на 13.12.2021 не надала документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID - 19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID - 19 (форма №028-1/о), виданий закладом охорони здоров`я. Працівник будь-яких пояснень не надав.

З копії довідки про доходи від 23.12.2021, яка видана виробничим підрозділом "Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій" регіональної філії "Одеська залізниця", вбачається, що ОСОБА_1 займає посаду чергового по залізничній станції та загальна сума її доходу з червня 2021 року по листопад 2021 року без урахування аліментів становить 89148 грн. 94 коп.

Згідно з копією наказу "Про допуск до роботи" від 01.03.2021 ОСОБА_1 чергового по залізничній станції Миколаїв-Вантажний (табл. №0289) допустити до роботи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

В рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Згідно із п.п. «б», «г» ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі МОЗ України) від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), який доповнено наказом МОЗ України № 2393 від 01.11.2021 та був чинний 13.12.2021 на день прийняття оспорюваного наказу про відсторонення від роботи.

Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, серед іншого, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого включено серед підприємств транспортної галузі АТ «Українська залізниця».

ОСОБА_1 є працівником Акціонерного товариства «Українська залізниця», тобто є працівником підприємства транспортної галузі АТ «Українська залізниця», яке належить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави № 83 від 04.03.2015 та Переліку № 2153.

Наказом МОЗ від 25.02.2022 № 380, який набрав чинності 01.03.2022, зупинено дію наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від № 1236 від 09.12.2020 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу 13.12.2021) (далі Постанова №1236 від 09.12.2020) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України діє карантин, продовживши дію карантину.

Пунктом 41-6 Постанови №1236 від 09.12.2020, керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити:відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком N2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2022 № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, зокрема на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6 Постанови №1236 від 09.12.2020 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Таким чином, після набрання чинності Наказом МОЗ від 25.02.2022 № 380, постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2022 № 372 і до завершення дії воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020 у справі № 761/12073/18 відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 130/3548/21 від 14.12.2022 зазначено, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті) (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 130/3548/21 від 14.12.2022).

При вирішенні питання про відсторонення працівника від роботи роботодавець повинен враховувати як конституційне право людини на працю так і право інших працівників та людей на здоров`я та безпечне середовище.

Суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що позивач ОСОБА_1 , обіймаючи посаду чергового по залізничній станції, могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Умови праці позивача передбачають мінімум контактів з іншими працівниками чи сторонніми людьми та окрім цього, такі контакти можна було здійснювати через телефонний або іншими засобами зв`язку.

Суд вважає, що відсутні факти, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи, тому наказ за підписом начальника дирекції №ДН5-01/237 від 13.12.2021 "Про відсторонення від роботи", яким ОСОБА_1 було відсторонено від роботи є протиправним.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Згідно наданої позивачем довідки заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці, що передували її звільненню у жовтні 2021 року та листопаді 2021 року складала 31186,12 грн. (15854,65 грн. + 15331,47 грн. ), а кількість робочих днів становить 42 (20+22), тому середня заробітна плата позивача за один день складає: 31186,12/42 робочих днів = 742,5267 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 14 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року складає 52 робочих дня (грудень 2021 року - 13 робочих днів, січень 2022 року - 19 робочих днів, лютий 2022 року - 20 робочих днів).

Таким чином, середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року складає: 742,5267 грн. х 52 робочих дня = 38611 грн. 39 коп.

Суд приходить до висновку, що у зв`язку з вимушеним прогулом ОСОБА_1 та неотриманням нею заробітної плати без її вини за період з 14 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року, необхідно стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 38611 грн. 39 коп. без утримання податків та зборів.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З копії квитанції до прибуткового касового ордера №16 від 15.12.2021 вбачається, що ОСОБА_1 понесла витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Суд вважає, що понесені позивачем витрати є співмірними із: складністю справи та виконаними представником позивача роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих представником позивача послуг та виконаних робіт. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-268 ЦПК України, суд

вирішив

Позов задовольнити.

Визнати протиправним наказ №ДН5-01/237 від 13.12.2021 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 14.12.2021 без нарахування заробітної плати.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 38611 грн. 39 коп. (тридцять вісім тисяч шістсот одинадцять гривен тридцять дев`ять копійок) без урахування утримання податків та зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. 00 коп. (три тисячі гривень 00 копійок).

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ - 40075815, адреса: 03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця (Тверська), 5) в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ - 40081200, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.05.2023.

Суддя В. В. Кокорєв