КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/128/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушіна І.В.

за участю: представників скаржника - адвокатів Ковальська О.О., Каращенко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальської Ольги Олександрівни на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Подільського районного суду міста Києва Богінкевич С.М.,

у цивільній справі №758/13380/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , за результатами розгляду якого просило:

- звернути стягнення на підставі договору іпотеки № PML-008/792/2006 від 09 листопада 2006 року на заставне майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,90 кв.м., житловою площею 38,90 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- кошти отримані від реалізації застаново майна направити на погашення заборгованості в сумі 92 587,79 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку - 1 198 936,42 грн. та 4 376 117, 89 грн. перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-008/792/2006 від 09 листопада 2006.

Вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначаючи, що 09 листопада 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого, є AT «ОТП Банк», правонаступником якого, є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-008/792/2006, згідно умов якого, банк зобов`язався надати останньому кредит у сумі 89 000 доларів США із сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99% річних. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язався сплатити пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, а позикодавець зобов`язався належним чином використати та повернути зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит у розмірі та строки, встановлені договором, натомість позичальник свої зобов`язання за договором не виконував належним чином, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2013 року становила 92 587,79 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку складало 1198 936,42 гривень та 4 376 117,89 гривень, а саме: 79 232,26 доларів США залишку заборгованості за кредитом, що у еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку складало 1 025 993,19 грн.; 13 355, 53 доларів США несплачених відсотків за користування кредитом, що у еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку складало 172 943,22 грн.; 4 376 117,89 грн. пені за прострочення виконання зобов`язань.

Вказуючи, що у якості забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, 09 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PML-008/792/2006, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності. Відповідач та третя особа були письмово повідомлені про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення, шляхом надіслання відповідних вимог на адресу вказану в кредитному та іпотечному договорах, проте останніми зазначені вимоги виконані не були. До позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» (правонаступника АКБ «Райффайзенбанк Україна») щодо права вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 09 листопада 2006 року, що підтверджується договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року та договором про відступлення права вимоги від 18 березня 2011 року. А тому звертаючись до суду з позовом просив задовольнити заявлені вимоги.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2015 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 92 587 доларів США 79 центів, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку становить 1 198 936 грн. 42 коп. та 4 376 117 грн. 89 коп. перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-008/792/2006 від 09 листопада 2006 року звернуто стягнення на підставі договору іпотеки № PML-008/792/2006 від 09 листопада 2006 року на заставлене майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,90 кв. м., жилою площею 38,90 кв. м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати всього у розмірі 4 074 грн., з яких: 3 654 грн. судового збору, 420 грн., сплачених позивачем за оголошення про виклик відповідача.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Каращенко Ю.В. про перегляд заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальська О.О. подала апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову, відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що її не було належним чином повідомлено про дату та час судового засідання, а тому, вона не знала про наявність у провадженні суду першої інстанції даного позову. У наявному в матеріалах справи оголошенні про виклик її у судове засідання, не зазначено адресу суду, не зазначено в якості кого викликається особа, не роз`яснено наслідки неявки до суду та про обов`язок повідомити причини неявки. Неповідомлення скаржника про розгляд справи у встановленому законом порядку, позбавило її прав передбачених ст. 43 ЦПК України. Вказуючи, що даний позов подано позивачем з пропуском строку позовної давності, заяву про застосування якої, остання не могла подати до суду першої інстанції у зв`язку з неповідомленням її належним чином про розгляд справи.

25 січня 2022 року від позивача на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. У випадку застосування судом строків позовної давності, просить визнати обставини того, що боржником вчинялися дії по визнанню ним своїх боргових зобов`язань такими, що є поважними причинами пропуску строку позовної давності. Зазначаючи, що доводи скаржника про неналежне повідомлення її про розгляд справи є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Вказує, що скаржник не повідомив суду апеляційної інстанції про те, що у межах цієї справи у січні 2020 року останнім було подано заяви про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, а також те, що 03 березня 2020 року Подільським районним судом міста Києва постановлено дві ухвали якими встановлено, що ОСОБА_1 обізнана про існування оскаржуваного рішення та існуючого виконавчого провадження щодо примусового виконання цього рішення. Враховуючи те, що апеляційна скарга подана після спливу більш як шести років з дня складання повного тексту оскаржуваного рішення та відсутність передбачених п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 358 ЦПК України виняткових обставин, вважав, що наявні підстави для закриття провадження у справі. Апеляційна скарга зводиться до висловлення незгоди із прийнятим судовим рішенням, проханням про повторний перегляд матеріалів справи, переоцінці доказів та вже встановлених обставин, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції. Крім того, 26 грудня 2012 року ОСОБА_2 подано до кредитора заяву з наданням дозволу на розміщення та поширення інформації щодо заставного/іпотечного майна, з метою його продажу в рахунок погашення боргу, а відтак, строк позовної заяви позивачем не пропущено.

У судовому засіданні представники скаржника підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

До початку розгляду справи від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність позивача в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що 09 листопада 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-008/792/2006, який складається із двох частин, які нероздільно пов`язані між собою, відповідно до п.1 частини №1 кредитного договору (т. І а.с. 07-14).

Відповідно до п.1.4.1.1.1. кредитного договору ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 89 000 доларів США із сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99% річних.

Відповідно до п.2 частини №1 кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором та сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором.

Відповідно до п.1.11.1. частини № 2 кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався здійснювати повернення суми кредиту та сплачувати відсотки - у валюті, що відповідає валюті кредиту.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.5.1., 1.5.1.1. частини №2 кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався своєчасно та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом.

За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1. частини № 2 кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 09 листопада 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PML-008/792/2006 предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 64,90 кв. м., жилою площею 38,90 кв.м. (т. І а.с.19-27),

Згідно розрахунку заборгованість по ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-008/792/2006 від 09 листопада 2006 року у останнього наявна заборгованість у розмірі 92 587,79 доларів США, з яких: 79 232,26 доларів США заборгованості за кредитом; 13 355, 53 доларів США - відсотки за користування кредитом (а.с.28-29).

02 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на адресу вказану в кредитному та іпотечному договорах, надіслано відповідні вимоги про дострокове виконання зобов`язання по кредитному договору та попередження про те, що в разі їх невиконання буде розпочато процедуру примусового стягнення заборгованості у передбаченому законом порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (т. І а.с. 30-35).

18 березня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-008/792/2006 від 09 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 (т. І а.с.41-53, 54).

06 липня 2022 року від скаржника надійшло клопотання про приєднання доказів, а саме, копії заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2011 року у справі № 2-4085/11. В обґрунтування вказаного клопотання посилаючись на те, що вказаний доказ є необхідний для спростування доводів позивача викладених у відзиві на апеляційну скаргу та він не міг бути отриманий нею завчасно.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У пункті 6 ч.2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведені норми права, з метою правильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне прийняти вказаний доказ до уваги під час перегляду оскаржуваного рішення.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2011 року у справі № 2-4085/11, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кошти у сумі 96 781,10 доларів США, що є еквівалентом 777 451 грн. 83 коп. та у сумі 82 038 грн. 12 коп. (т. ІІ а.с. 197-199).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною ч. ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Згідно ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Згідно ч.ч. 1,3-5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців, для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, які, зокрема, підтверджують факт порушення ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, щодо повного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за їх користування та інших платежів, передбачених договором, а відтак, ТОВ «ОТП Факторинг», виходячи з вищенаведених норм права та укладених між банком та відповідачами кредитного та іпотечного договорів, мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності відповідачу по справі.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Під час перегляду оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Жодних доводів на спростування наявної у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на час звернення позивача з даним позовом до суду, скаржником не наведено, а доказів не надано. Відтак, порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, судом апеляційної інстанції, у вказаній частині, не встановлено.

Звертаючись до суду із апеляційної скаргою, скаржник посилалась на те, що даний позов подано позивачем з пропуском строку позовної давності, заяву про застосування якої, остання не могла подати до суду першої інстанції у зв`язку з неповідомленням її належним чином про розгляд справи. Як на підтвердження своїх доводів щодо пропуску позивачем строку позовної давності, скаржник посилалась на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2011 року у справі № 2-4085/11.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неповідомлення скаржника судом першої інстанції про розгляд справи, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з даним позовом.

На момент розгляду справи судом першої інстанції був чинним ЦПК України в редакції від 06 листопада 2014 року.

Так, згідно ч. 3 ст. 122 ЦПК України (тут і далі в редакції, від 06 листопада 2014 року) у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На виконання вищевказаної вимоги, 28 листопада 2014 року Подільським районним судом міста Києва зроблено запит до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку Відділу, про ОСОБА_1 (т. І а.с. 85).

04 грудня 2014 року до суду надійшли відомості з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві згідно яких, з 16 червня 2014 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 86).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 грудня 2014 року відкрито провадження по даній справі та призначено її до розгляду на 19 січня 2015 року (т. І а.с. 87).

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 74 ЦПК судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим ч.3 ст. 191 цього Кодексу.

Згідно частини 5 вказаної статті, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Судові повістки з додатками були направлені листом судом першої інстанції на поштові адреси сторін, зокрема, відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 88).

Вказаний лист повернувся на адресу суду без вручення. Причини не вручення, не зазначено (т. І а.с. 92).

Згідно довідки Подільського районного суду від 19 січня 2015 року, розгляд справи відкладено на 04 лютого 2015 року (т. І а.с. 93).

Судові повістки про розгляд справи направлялися сторонам по справі листами, зокрема, відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 95).

Проте, вказаний лист повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання»(т. І а.с. 98).

Згідно довідки Подільського районного суду від 04 лютого 2015 року, розгляд справи відкладено на 04 березня 2015 року (т. І а.с. 99).

Відповідно ч.9 ст. 74 ЦПК відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

У зв`язку з тим, що листи, які направлялися на поштову адресу ОСОБА_1 щоразу поверталися на адресу суду без вручення, відомостей про місце проживання за іншою адресою, ніж зазначено у відомостях з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві, яка відповідає поштовій адресі, зазначеній у іпотечному договорі, у суду були відсутні, судом у відповідності до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, повідомлено ОСОБА_1 про розгляд справи шляхом розміщення оголошення у пресі (т. І а.с. 105).

З огляду на наведене, з дня опублікування зазначеного оголошення, відповідач ОСОБА_1 вважається повідомленою про час і місце розгляду справи.

Враховуючи наведене, посилання скаржника про неповідомлення її про дату, час та місце розгляду справи, не знайшли свого підтвердження.

Щодо доводів скаржника в частині застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.ч. 1,3 ст. 264 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17 (провадження № 61-36495св18) викладено висновок про те, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ч. 1 ст. 266 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) зазначив, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що звернувшись до ОСОБА_2 із позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором № ML-008/792/2006 від 09 листопада 2006 року (справа № 2-4085/11), ТОВ «ОТП Факторинг Україна», змінило строк кредитування.

Як зазначає скаржник, з вказаним позовом позивач звернувся до суду 19 липня 2011 року.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2011 року у справі № 2-4085/11, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, задоволено.

Отже, строк позовної давності для звернення до суду слід відраховувати із дня пред`явлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В свою чергу, згідно заяви ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк» від 26 грудня 2012 року, ОСОБА_2 надає банку дозвіл на розкриття та поширення інформації, а також розкриття та поширення інформації щодо заставного майна: АДРЕСА_1 , яке знаходиться в заставі банку, шляхом розміщення інформації в будь-яких джерелах, поширення інформації з метою продажу вищевказаного майна (т. ІІ а.с. 64).

Вчинення ОСОБА_2 вказаних дій, свідчить про визнання ним боргу та переривання позовної давності в силу положень частини першої ст. 264 ЦК України, щодо звернення до суду з даним позовом.

Із даним позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2014 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вваж є, що із даним позовом позивач звернувся до суду у межах строку, встановленого приписами ст. 257 ЦК України.

Отже, доводи скаржника в частині звернення позивача до суду з даним позовом із пропуском строку позовної давності, є помилковими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи скаржника не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення. Відтак, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, та заочного рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальської Ольги Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Суддя - доповідач:

Судді: