Справа № 638/2156/21
Провадження № 2/638/597/23
РІШЕННЯ

іменем України

22.05.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про стягнення моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про стягнення моральної шкоди.

10 березня 2021 року провадження у справі відкрите, призначене підготовче судове засідання.

12 березня 2021 року позивач змінив та збільшив розмір позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він перебував у трудових відносинах з Регіональним відділенням фонду державного майна України по Харківській області з 16 серпня 2004 року. 14 вересня 2016 року він поштою дізнався про своє звільнення на підставі наказу від 08 вересня 2016 року№ 120. У подальшому позивач неодноразово звертався до суду з позовами про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення сум та низкою подібних позовів. У задоволенні позову щодо скасування наказу про звільнення, відновлення на роботі було відмовлено, проте з відповідача були стягнуті суми виплат, які не були нараховані, а у подальшому позивач звертався до суду з позовами щодо неналежного виконання рішень суду про стягнення виплат. Вказаними діями відповідача, як вважає позивач, йому завдано моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача на його користь у розмірі 1000000 ( один мільйон) гривень.

05 травня 2021 року надійшов відзив на позов, де представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважав недоведеними позовні вимоги.

21 травня 2021 року надійшла відповідь на відзив, де позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

17 червня 2021 року позивач звернувся з заявою про зміну назви відповідача.

04 січня 2022 року позивач звернувся з клопотанням про зміну відповідача правонаступником.

Відповідно до ухвали від 12 січня 2022 року вказане клопотання задоволене.

26 січня 2022 року на вказану ухвалу надійшла апеляційна скарга.

Постановою від 03 листопада 2022 року Харківського апеляційного суду ухвала від 12 січня 2022 року залишена без змін.

Відповідно до ухвали від 15 березня 2023 року справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог та просив стягнути з відповідача один мільйон гривень на його користь, так як вважає, що йому невиконанням рішень суду завдана моральна шкода. Він позбавлений права працевлаштуватися, а це негативно впливає на його моральний стан.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що позивач не довів настання негативних наслідків для нього діями відповідача. Просив застосувати строки позовної давності.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Регіональним відділенням фонду державного майна України по Харківській області з 16 серпня 2004 року. 14 вересня 2016 року він поштою дізнався про своє звільнення на підставі наказу від 08 вересня 2016 року№ 120. У подальшому позивач неодноразово звертався до суду з позовами про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення сум та низкою подібних позовів. У задоволенні позову щодо скасування наказу про звільнення, відновлення на роботі було відмовлено.

Рішеннями Харківського окружного адміністративного суду по справі № 820/3284/18 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому нараховані виплати. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5991/19 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому нараховані виплати. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/10125/18 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому нараховані виплати. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/11618/19 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому було перераховані виплати. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/10099/2020 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому нараховано компенсацію. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/10631/20 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому нараховано середній заробіток. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/16252/18 позов ОСОБА_1 було задоволено та йому нараховані компенсації виплат.

Позивач вказує, що порушено його душевний комфорт, психічний та емоційний стан, що проявлявся у формі приниження честі і гідності, в його фізичних і моральних стражданнях. Позивач акцентує увагу на тому, що як наслідок, в його житті відбулися негативні зміни.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює у сукупності і в залежності від фактичних обставин справи, що свідчать про обсяг понесених матеріальних затрат та перенесених фізичних, душевних і психічних страждань в наслідок протиправних дій відповідача, підтверджених рішенням Адміністративного суду.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказані рішення суду виконані та продовжують виконуватися, про що сторони зазначили у судовому засіданні та не спростовували інформацію щодо виконання вказаних судових рішень.

Згідно ст.ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд не вбачає порушення строків звернення до суду та строків позовної давності.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, моральної шкоди.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди не вказав та не надав докази про збитки, які він зазнав, що по`вязані з визнанням дій відповідачів протиправними, не надав доказів про ці збитки і в процесі розгляду справи. Також, позивачем не наведено та не надано доказів про вину відповідача у завданні збитків, причинно наслідковий зв`язок між діями відповідачів, що потягло за собою завдання позивачеві збитки.

Позивач не сформував з чиєї вини та які саме негативні наслідки морального складу йому завдані.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завдаваної внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа взнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній собі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній собі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від Зі березня 1995 року № «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок тральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана.

Посилання Позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду, безпідставні, оскільки вказаними судовими рішеннями не визнано винність відповідача, зокрема щодо заподіяння шкоди позивачу, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача не встановлено.

Посилання позивача на власні думки щодо винності відповідача є необґрунтованими, оскільки підстав, передбачених частиною- другою статті 1167 ЦК України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, не встановлено, а позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов`язком.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 19.11.2018р. N«333/3532/17-4, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 263 ЦПК України.

Керуючись ст. 258,258,263,264 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення складений 24 травня 2023 року.

Суддя: Т.В. ШТИХ