ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3630/23 Справа № 187/1932/21 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В.О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Зайцевої С.А., Гапонова А.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - адвоката Мусійченка Данила Леонідовича на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИВ:

18.11.2021 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з18.11.2021 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся представник АТ КБ «ПриватБанк» Безменко М.Є. з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що AT КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 24.07.2008 уклали кредитний договір DZBOGK (надалі - Договір). Згідно договору AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20770,50 Долар США на термін до 27.07.2028p., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

AT КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 20770,50 Долар США.

В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 13.10.2021 має заборгованість - 161079.68 [Долар США], яка складається з наступного:

- 17182,98 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту):

- 28834,64 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 7756,08 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 107305,98 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DZBOGK між AT КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Таким чином позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 161079,68 (долар США), що за курсом 26,34 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.10.2021 складає 4242838,77 грн., станом на 13.10.2021 за кредитним договором № DZB0GK від 24.07.2008 та судових витрат.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року в задоволені позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» звернувся з апеляційною скаргою, яка обґрунтована наступним.

З зазначеним рішенням АТ КБ ПРИВАТБАНК не згодний в частині відмовлених вимог щодо стягнення відсотків в межах збільшеного сторонами 5 - річного строку позовної давності (зокрема, нарахованих в період з 02.04.2015 по 13.10.2021).

Зокрема, зазначає, що умовами кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем-1, чітко встановлено, що проценти за кредитом сплачуються до моменту повного фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Також, зазначає, що у суду першої інстанції не було достатніх законних та обґрунтованих підстав відмовляти у стягненні заборгованості з підстав пропуску позовної давності в повному обсязі, адже строк загальної позовної давності (з урахуванням його продовження на період карантину) до частини вимог щодо стягнення відсотків за період з 02.04.2015 по 13.10.2021 пропущено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.07.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DZB0GK, згідно якого остання отримала кредит розмірі 20770,50 Долар США на термін до 27.07.2028p.(а.с. 9-15).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DZB0GK між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем укладено договір поруки від 24.07.2008 (а.с. 16).

У порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї станом на 13.10.2021 існує заборгованість - 161079.68 [Долар США], яка складається з наступного: - 17182,98 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту): - 28834,64 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 7756,08 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 107305,98 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с. 5-8, 61-67).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012 вирішено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DZB0GK від 24.07.2008 року в розмірі 274651,00 грн. звернути стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки) за іпотечним договором № DZB0GK від 24.07.2008 року, а саме: житловий будинок, загальною площею 56,70 кв.м., житловою 37,90 кв.м., та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г. та зареєстрований за реєстровим № 1141, шляхом продажу спеціалізованою організацією на прилюдних торгах вказаного предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційного банку «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного Реєстру прав власності, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційного банку "Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. (а.с. 40-45).

Рішення набрало чинності, однак відомості про виконання рішення суду, матеріали справи не містять.

При цьому, звертаючись до суду з вказаним позовом 30.03.2012 позивачем визначено наступну заборгованість відповідача станом на 17.02.2012 - 34374,34 доларів США, де 16949,68 доларів США заборгованість за кредитом; 7023,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1804,86 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 6929,89 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США штраф (фіксована часина); 1635,39 доларів США штраф (процентна складова).

Умовами Кредитної угоди сторонами погоджено дату остаточного повернення кредиту не пізніше 24.07.2028p.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за Кредитним договором, 30.03.2012 КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №DZB0GK від 24.07.2008р, в якому просив звернути стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № №DZB0GK від 24.07.2008 укладеною між позивачем та ОСОБА_1 . Як уже зазначалося, рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012 вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено .

Пред`явивши зазначені вимоги, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов Кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

До початку розгляду справи по суті, відповідач ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог.

Таким чином, пред`явивши 30.03.2012 боржнику позовні вимоги позивач вимагав достроково виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Позивач міг пред`явити позов до боржника та поручителя, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання протягом трьох років, проте з даним позовом до суду звернувся лише 18.11.2021, тобто зі спливом позовної давності.

Відтак, пред`явивши 30.03.2012 боржнику позовні вимоги про звернення стягнення на майно ПАТ КБ „Приватбанк" змінив строк виконання основного зобов`язання за Кредитним договором з 27.07.2028 на 30.03.2012.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позивач використав своє право, визначене в ч. 2 ст. 1050 ЦК України та достроково вимагав повернення відповідачем всієї суми кредиту за кредитним договором. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався 30.03.2012 та закінчився 30.03.2015.

Як вбачається з матеріалів даної справи, зокрема, зі штампу на позовній заяві (а.с. 1 т.1), даний позов до суду подано 18.11.2021, отже позивачем було пропущено трьохрічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Між тим, звертаючись до суду у 18.11.2021 із позовом про стягнення заборгованості банк просив стягнути з позичальника разом з поручителем, окрім суми заборгованості, в межах якої було звернуто стягнення на іпотечне майно за рішенням суду першої інстанції від 18.05.2012, додатково ще нараховані ним проценти, комісію на поточну та прострочену заборгованість, а також пеню.

Здійснення такого нарахування, після зміни строку дострокового виконання зобов`язання, і як наслідок стягнення в межах додатково нарахованих сум, на всю суму заборгованості за тілом кредиту, після судового рішення про звернення дострокового стягнення заборгованості, є такими, що суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12.

Так, Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Тому нарахування банком додаткових сум процентів на поточну та прострочену заборгованість, а також пеню, та їх пред`явлення до стягнення є такими, що суперечать змісту захисту порушеного права.

Відтак, банк має право на стягнення кредитної заборгованості лише в межах тієї заборгованості, що була визначена судом при ухвалені рішення 18.05.2012 та сум, нарахованих у якості відповідальності боржника за прострочення ним грошового зобов`язання.

Між тим, банком пред`явлено у даній справі позовні вимоги, як в межах, що перевищують суму кредитної заборгованості, яка визначена раніше судом, так і за спливом строку позовної давності, лише 18.11.2021. Про застосування наслідків пропуску такого строку у справі заявлено позичальником.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позові. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

За таких обставин, звернувшись 30.03.2012 до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення за кредитним договором №DZB0GK від 24.07.2008р, який розглянутий судом по суті, позивач перервав позовну давність у спорі з відповідачами щодо стягнення кредитної заборгованості.

Тому при зверненні до суду 18.11.2021 з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 поза межами суми заборгованості встановленої рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2012, слід відмовити у зв`язку з припиненням права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, комісію і пеню.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів, комісії та пені, нарахованих після 30.03.2012, є необґрунтованими, а тому позовна давність до цих вимог не підлягає застосуванню. В цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність.

Оскільки строк виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, виходячи з пред`явлення позову 30.03.2012 до ОСОБА_1 настав саме у вказаний час, у позивача виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту з вказаної дати і протягом наступних шести місяців, але до суду з цим позовом банк звернувся 18.11.2021, тобто з пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку. Доказів направлення поручителю вимоги в шестимісячний строк, який закінчився, позивач суду не надав.

Таким чином, порука за договором від 24.07.2008, укладеними між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 , є такою, що припинилася, а тому суд дійшо висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до поручителя за їх безпідставністю.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у межах суми заборгованості встановленої рішенням суду від 18.05.2012 у розмірі 34374,34 доларів США, де 16949,68 доларів США заборгованість за кредитом; 7023,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1804,86 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 6929,89 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США штраф (фіксована часина); 1635,39 доларів США штраф (процентна складова), суд першої інстанції дійшов висновку також про відмову в задоволені позовних вимог, оскільки при зверненні до суду 18.11.2021, більш ніж через дев`ять років після зміни строку виконання основного зобов`язання, з позовом в цій справі шляхом пред`явлення вимог про стягнення заборгованості, позивач пропустив позовну давність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що Банк реалізував своє право на стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором з приводу чого є рішення суду, яке набрало законної сили.

За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті598, статті 599-601,604-609 ЦК України не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення за умови що таке рішення не виконано та тим самим не відбулось виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).

В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Вираження волі сторін відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору іпотеки, та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні.

Таким чином, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими були погоджені зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання,

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність позовних вимог, знайшли своє підтвердження при перегляді справи апеляційним судом.

Долучаючи до апеляційної скарги розрахунок заборгованості за договором як доказ в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.

Отже, колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме розрахунок заборгованості за договором, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Надані позивачем додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.

Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Проте, відповідно до вимогст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - адвоката Мусійченка Данила Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: С.А. Зайцева

А.В. Гапонов