Провадження № 2/638/1249/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Мяснянкіної А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка набута під час шлюбу, її особистою власністю. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 06.03.2009 року до 02.07.2021 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.06.2021 року по справі № 638/17003/20. У шлюбі мають неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період шлюбу, а саме 20.07.2012 року між сторонами по справі, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , з одного боку, та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» з другого боку, укладено кредитний договір № 543-к, відповідно до якого сторони отримали кредит у сумі 359866 грн., який надано та витрачено на будівництво житла - 2-кімнатної квартири АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 13.07.2012 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та ОСОБА_6 , посвідчений Десятніченко І.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 13.07.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 1266. 20.07.2012 року між нею (іпотекодавець), та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено іпотечний договір, посвідчений Десятніченко І.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 20.07.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 11343, спрямований на забезпечення зобов`язань іпотекодавця та вимог іпотекодержателя за кредитним договором № 543-к від 20.07.2012 року. Предмет договору іпотеки - майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершене, право власності на яке виникає в іпотекодавця в майбутньому і знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , поверх п`ятий, жилих кімнат - 2, загальна проектна площа - 70,13 кв.м., житлова площа - 36,89 кв.м. 29.07.2013 року реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області здійснено державну реєстрацію права власності на новозбудоване нерухоме майно за ОСОБА_6 , видано свідоцтво про право власності (індексний номер 7125196) та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року, індексний номер 7126047. У зв`язку із завершенням будівництва та проведенням державної реєстрації права власності на квартиру, 16.10.2013 року між нею та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено новий договір, яким внесено зміни до іпотечного договору від 20.07.2012 року, зокрема щодо предмету іпотеки. Предмет нового договору - квартира АДРЕСА_1 ), жилих кімнат - 2 (дві), загальна площа - 72,2 кв.м., житлова площа - 35,9 кв.м.. В момент укладення кредитного договору та надалі відповідач по справі ніде не працював. До прийняття рішення придбати квартиру шляхом участі у програмі молодіжного житлового кредитування спонукали її батьки, які свого часу так само придбали кімнату в комунальній квартирі. Її мати - ОСОБА_7 , довгий час перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також в списку осіб, які мають право на першочергове надання житлових приміщень. Саме її матір запропонувала уступити свою чергу, щоб вона змогла скористатися молодіжним кредитуванням та придбати власне житло. Враховуючи її матеріальне становище, частину грошей для внесення кредитних платежів надавали батьки, зокрема матір з власних коштів, періодично перед кожним плановим внеском по кредиту відповідно до договорів дарування. Відповідачем, ОСОБА_2 , з моменту укладення кредитного договору № 543-к від 20.07.2012 року, не сплачено жодного кредитного платежу, у зв`язку з чим вона змушена за власні, особисті кошти, які отримала у подарунок від батьків, здійснювати оплату за кредитними зобов`язаннями, у сумі 359 866 грн. Надалі ремонт в квартирі повністю зроблено за рахунок її батьків. Вся побутова техніка, меблі придбані так само за рахунок її батька. У липні 2021 року шлюб з відповідачем офіційно припинено у судовому порядку фактичні сімейні відносини з ним розірвані, з цього часу вони не мають спільного бюджету та не ведуть спільне господарство. Наразі вона продовжує сплачувати внески за кредитом, у той час, як відповідач руйнує квартиру, протягом понад півроку не сплачує комунальні платежі (заборгованість вище 50 000 грн.), водить до квартири сторонніх жінок, тоді коли вона з двома дітьми вимушена тулитися разом зі своїми батьками в однокімнатній квартирі. Спільне використання квартири категорично неможливо, оскільки діти не бажають спілкуватися із батьком, який притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, залишення за відповідачем навіть незначної долі у праві власності буде, на думку позивачки, несправедливим і до фактичного відновлення прав не призведе, а тому звернулася до суду з дійсним позовом.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності через зайнятість в іншому кримінальному процесі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належно, 07.02.2022 року надав письмовий відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вказавши про працевлаштування у період виникнення кредитних відносин, надання позивачу у справі коштів в тому числі для погашення кредитних платежів, здійснення ремонту у спірній квартирі власними силами із залученням певних працівників, доказів руйнування ним квартири з боку позивача не надано.

Враховуючи викладене, тривалість перебування справи в провадженні суду, запровадження в країні воєнного стану, достатність часу для надання учасниками процесу доказів на підтвердження доводів та заперечень, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності сторін та наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.03.2009 року до 02.07.2021 року, від якого мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу, а саме 20.07.2012 року між сторонами по справі, з одного боку, та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» з другого боку, укладено кредитний договір № 543-к, відповідно до якого сторони отримали кредит у сумі 359866 грн., який надано та витрачено на будівництво житла - двохкімнатної квартири АДРЕСА_4 , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 13.07.2012 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та ОСОБА_6 , посвідчений Десятніченко І.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 13.07.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 1266.

20.07.2012 року між позивачем у справі (іпотекодавець) та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено іпотечний договір, посвідчений Десятніченко І.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 20.07.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 11343, спрямований на забезпечення зобов`язань іпотекодавця та вимог іпотекодержателя за кредитним договором № 543-к від 20.07.2012 року. Предмет договору іпотеки - майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершене, право власності на яке виникає в іпотекодавця в майбутньому і знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , поверх п`ятий, жилих кімнат - 2, загальна проектна площа - 70,13 кв.м., житлова площа - 36,89 кв.м.

29.07.2013 року реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області здійснено державну реєстрацію права власності на новозбудоване нерухоме майно за ОСОБА_6 , видано свідоцтво про право власності (індексний номер 7125196) та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року, індексний номер 7126047.

У зв`язку із завершенням будівництва та проведенням державної реєстрації права власності на квартиру, 16.10.2013 року між позивачем у справі та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено новий договір, яким внесено зміни до іпотечного договору від 20.07.2012 року, зокрема щодо предмету іпотеки. Предмет нового договору - квартира АДРЕСА_1 ), жилих кімнат - 2 (дві), загальна площа - 72,2 кв.м., житлова площа - 35,9 кв.м..

Позивачка вважає, що кредитні кошти, що надані на придбання спірної квартири, повертались кредитодавцю в тому числі з коштів, що подаровані їй особисто матір`ю, відповідач жодним чином не приймав участі у сплаті кредиту, а тому спірна квартира є її особистою приватною власністю

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Встановлено, що грошові зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки спірної квартири з 2012 року до червня 2019 року виконувались за рахунок заробітної плати позивача та коштів, що подаровані позивачу її матір`ю ОСОБА_7 про що свідчать письмові договори дарування в матеріалах справи за згаданий період, доказів спростування даних обставин суду не надано.

Посилання відповідача на його працевлаштування, отримання доходу, який він в тому числі спрямовував на погашення кредитних зобов`язань не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки з наданих відповідачем копії трудової книжки та довідки про доходи у період з травня по вересень 2017 року неможливо встановити регулярність та розмір отриманого відповідачем доходу, що спрямовувався для сплати кредитних платежів.

Враховуючи викладене, спростування позивачем належними та допустимими доказами презумпції спільної сумісної власності подружжя, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно вимог статей 141, 264 та 265 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення по суті, вирішує питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст.ст.12,13,76,77,78,81,141,259,265,354 ЦПК України,суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка набута під час шлюбу, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 6810 грн. (шість тисяч вісімсот десять гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Головуючий