ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3167/23 Справа № 182/6333/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Мірути О.А.,

суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжята за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, (суддя Кобеляцька Шаховал І.О.) ухваленого в приміщенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 квітня 1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2006 році вони придбали будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на ОСОБА_2 . На сьогоднішній день ринкова вартість будинку становить 209 800 грн. 00 коп. Після останньої сварки, яку вчинив відповідач по справі, вона на декілька днів пішла проживати до своєї матері, однак, коли вирішила повернутися до житлового будинку, то не мала можливості до нього потрапити, оскільки відповідач змінив усі замки, ключі не дав, а, навпаки, погрожував їй вбивством. З часом відповідач подав до суду позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина. Вона всі питання з ним намагалась вирішити мирним шляхом, однак, всі її дії були безрезультатними та згоди щодо поділу майна вони не дійшли, тому вона змушена звернутися до суду та просить поділити набуте майно, виділивши їй 1/2 частину будинку з присадибними спорудами і земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Уточнивши позовні вимоги в липні 2018 року та просила суд, крім вищевказаних позовних вимог, поділити майно, яке було придбано за час перебування у шлюбі, а саме: мебельну стінку, вартістю 1 500 грн. 00 коп.; диван, вартістю 7 600 грн. 00 коп.; шафа-купе, вартістю 6 700 грн. 00 коп.; комп`ютерний стіл 2 шт., вартістю по 1 600 грн. 00 коп. кожний, а всього 3 200 грн. 00 коп.; комод, вартістю 1 600 грн. 00 коп.; диван, вартістю 4 000 грн. 00 коп.; пральна машина, вартістю 8 000 грн. 00 коп.; меблева стінка, вартістю 1 300 грн. 00 коп.; меблі для кухні, вартістю 3 500 грн. 00 коп.; кондиціонер, вартістю 5 000 грн. 00 коп.; холодильник, вартістю 10 000 грн. 00 коп.; мікрохвильова піч, вартістю 1 350 грн. 00 коп.; мультиварка, вартістю 2 000 грн. 00 коп.; газова плитка, вартістю 8 500 грн. 00 коп.; телевізор, вартістю 800 грн. 00 коп.; телевізор «Сатурн», вартістю 1 800 грн. 00 коп.; газонокосилка, вартістю 2 000 грн. 00 коп.; бетонозмішувач, вартістю 2 700 грн. 00 коп.; пательня кефалева 1 шт. і чугунка 1 шт. по 350 грн. кожна, а всього - 700 грн. 00 коп. Тому, на підставі вищевикладеного, зазначає, що загальна сума придбаного майна становить 72 250 грн. 00 коп., а, враховуючи той факт, що вищевказане майно знаходиться в користуванні відповідача, просила суд стягнути з нього на свою користь грошову компенсацію в розмірі 32 125 грн. 00 коп.

15 травня 2018 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю (а.с.38-42).

В обґрунтування якого зазначав, що у період з 24 квітня 1999 року до 15 січня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у офіційному шлюбі. 23 вересня 2000 року його батьки подарували безпосередньо йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 23 вересня 2000 року. 02 серпня 2006 року вищевказана квартира була продана ОСОБА_5 за 40 041,00 гривень, що підтверджується довідкою від 22 лютого 2018 року (вих. №123/01-16), виданою приватним нотаріусом Максименко О.В. Після отримання грошових коштів від покупця у розмірі 40 041,00 грн.., 08 серпня 2006 року, за його особисті кошти, був придбаний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж будинку вчинено за 22 000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 08 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новіковим І.М..

Рішенням Нікопольської міської ради № 60-19/V від 05 жовтня 2007 року передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:022:0080, державний акт від 05 лютого 2009 року серії ЯЖ № 829592.

Просив суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами та приватизованою земельною ділянкою, кадастровий номер :03:022:0080, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 та судові витрати покласти на ОСОБА_4

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнено частково.

Поділено набуте майно, виділивши ОСОБА_1 1/2 частину будинку з присадибними спорудами і земельною ділянкою про АДРЕСА_1 .

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 820 грн. 50 коп., сплачений останньою при подачі позову до суду.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильного та неповного дослідження доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не належним чином дослідив документи, які надавалися до зустрічного позову, відзиву на первісну позовну заяву, а саме договір дарування квартири, довідку від 22.02.2018 року вих. № 123/01-16, видану приватним нотаріусом Максименко Ольгою Володимирівною.

Судом не взято до уваги, що 23.09.2000 року батьки ОСОБА_2 подарували безпосередньо йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 23.09.2000 року, яка відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

02.08.2006 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_2 за 40 041,00 гривень ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою від 22.02.2018 року вих. №123/01-16 виданою приватним нотаріусом Максименко Ольгою Володимирівною.

Після отримання грошових коштів від покупця у розмірі 40 041,00 гривень, 08.08.2006 року, за особисті кошти ОСОБА_2 був придбаний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж будинку вчинено за 22 000,00 гри., що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 08.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новіковим І.М. копія якого наявна в матеріалах справи.

З вишевикладеного слідує, то житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 був придбаний за особисті грошові кошти ОСОБА_2 та саме з цих підстав оформлений на його ім`я, а тому на думку колегії суддів є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не обгрунтована і не відповідає обставинам справи.Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 , заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шашликов Д.Г., підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач ОСОБА_2 , підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що 24.04.1999 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області від 24 квітня 1999 року, актовий запис № 209(а.с.5).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис № 92, складений 28 січня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.6).

В період спільного проживання 08 серпня 2006 року подружжям було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ОСОБА_2 , про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку та витяг з державного реєстру правочинів від 08 серпня 2006 року (а.с.7-8). Крім цього, факт належності вищевказаного майна відповідачу по справі підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11757741 від 06 вересня 2006 року (а.с.9).

На підставі рішення Нікопольської міської ради № 60-19/V від 05 жовтня 2007 року передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:022:0080, державний акт від 05 лютого 2009 року серії ЯЖ № 829592 (а.с.50).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний 08 серпня 2006 року у період шлюбу сторін по справі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів придбання спірного житлового будинку в особисту власність відповідача, оскільки спірний будинок був придбаний в інтересах подружжя. Факт придбання нерухомого майна в період перебування у шлюбі підтверджується матеріалами справи, а тому є спільним набутим майном подружжя.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами

законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його і

недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено наступне: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК. ч. З ст. 368 ЦК),відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того,на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом».

Згідно із абз.2 п.24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя: кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди: страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.03.2020 року у справі №404/8567/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як вбачається з матеріалів справи 23.09.2000 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України квартира АДРЕСА_4 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

02.08.2006 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_2 за 40 041,00 гривень ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою від 22.02.2018 року вих. №123/01-16 виданою приватним нотаріусом Максименко Ольгою Володимирівною.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новіковим І.М., ОСОБА_2 придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , продаж будинку вчинено за 22 000,00 гри.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . був придбаний за особисті грошові кошти ОСОБА_2 та саме з цих підстав оформлений на його ім`я, а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.125, ст.126 Земельного кодексу, право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини першої ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (з присвоєнням кадастрового номеру та внесення на відомостей про неї на публічну кадастрову карту). Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою.

Частиною 2 ст.377 ЦК України та ч.6 ст.120 ЗК України встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Відповідно, з переходом частки у будинку у праві спільної власності набувач набуває і частку власності земельної ділянки (зміни, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості" 2 лютого 2021 року № 1174-IX).

Посилання в ОСОБА_1 на те, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими судами обставинами.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Посилання позивача ОСОБА_8 на те, що коштів від продажу квартири не вистачало, а тому вони звернулись до брата відповідача, який позичив їм 1 000 долларів США і 3 500 долларів США для придбання будинку позичила мати позивача, не підтверджені належними та допустими доказами. Пояснення свідків, не можуть підтверджувати факт передачі коштів батьками позивача, на придбання спірного будинку у розмірі 3 500 доларів США.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи той факт, що доказів, які б свідчили б про те, що, дійсно сторонами в період шлюбу були придбані побутові речі, техніка, надано не було, будь-які документи, квитанції чи чеки в матеріалах справи відсутні, колегія суддів приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за сумісно придбане майно в розмірі 32 125 грн. 00 коп.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту надання батьками коштів на придбання спірного будинку, ОСОБА_1 суду не надала.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів, враховуючи обставини в даній справі приходить до висновку про задоволення апеляційноїсскарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до ч.13ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7377 грн.

Керуючись ст.ст. 367, ст.374, п. 3 ч. 1 ст.376, ст. ст.381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинку та відмовиу задоволенні зустірчного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою власністю скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами та приватизованою земельною ділянкою, кадастровий номер :03:022:0080.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7377 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: