Справа № 456/869/20 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/164/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління національної поліції у Львівській області на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Моторно (транспортного) бюро України, Державної казначейської служби України третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Моторно (транспортного) бюро України, Державної казначейської служби України третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 серпня 2017 року о 21:57, виїжджаючи з вул. Львівської на автодорогу М-06 Київ-Чоп (613 км. +110м) у м. Стрий Львівської області, водій ОСОБА_2 , перебуваючи з Головним управлінням Національної поліції у Львівській області (надалі - ГУНП у Львівській області) у трудових відносинах та керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ГУНП у Львівській області, порушив правила дорожнього руху і допустив зіткнення з автомобілем марки «Suzuki Swift», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

ДТП відбулось внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля марки Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , старшим інспектором - чергового сектору реагування патрульної поліції №4 патрульної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області Фтомином Ігорем Івановичем, пункту 3.1 Правил дорожнього руху України (надалі - ПДР), а саме: під час виконання невідкладного службового завдання, не забезпечив безпеки дорожнього руху, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року, залишену без змін Львівським апеляційним судом від 16 жовтня 2019 року. ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином ОСОБА_2 , порушивши ПДР, перебував з ГУНП у Львівській області у трудових відносинах - знаходився на службі (чергував), і шкода, заподіяна ним у зв`язку з виконанням невідкладного службового завдання, тобто, під час виконання трудових (службових) обов`язків. Свою вину ОСОБА_2 не визнав, і відмовився відшкодовувати матеріальну шкоду спричинену ДТП.

У результаті ДТП автомобілю марки Suzuki Swift, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , завдані технічні пошкодження. Відповідно до Висновку судового експерта № 97/17 експертного автотоварознавчого дослідження від 22 січня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Suzuki Swift, реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на момент огляду, в цінах на дату ДТП, що відбулась 24.08.2017, становить 106340 грн (сто шість тисяч триста сорок гривень 47 копійок).

Відповідальність водія автомобіля марки Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не була застрахована відповідно до ст. 21 ЗаконуУкраїни "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Таким чином, відшкодування вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Suzuki Swift», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в сумі 106340,47 грн підлягає стягненню з ГУНП у Львівській області.

Відшкодовувати шкоду у добровільному порядку Відповідач відмовився, у зв`язку з чим змушена звертатись до суду.

Крім того, внаслідок вищевказаної ДТП позивачу також заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок пошкодження автомобіля і неможливості його відновлення з вини ОСОБА_2 , позивач зазнала душевних страждань, тривалий час, не мала змоги користуватись своїм автомобілем за його призначенням, у зв`язку з цим змушені були змінювати свій звичний спосіб життя, просити допомоги у своїх знайомих, щоб скористатись їх автомобілем на певний час. Також витрачали свій час та моральні зусилля, спрямовані на захист порушеного права. Крім того, мій син ОСОБА_3 , який перебував за кермом автомобіля, також зазнав моральних страждань, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, негативних переживаннях та спогадах від ДТП та душевних страждань, що виразились в тому, що він переживає та відчуває тривожність у зв`язку з ДТП. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на відстоювання законності своїх дій у судах, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних душевних та матеріальних ресурсів, які і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. ОСОБА_2 , ні позивачу, ні сину не надав жодної допомоги, як на місці вчинення ДТП так і до сьогодні. Навіть не попросив пробачення за скоєне. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінює в 50000 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції України у Львівській області в користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 106340 (сто шість тисяч триста сорок) грн.. 47 коп., судові витрати в сумі 5865 (п?ять тисяч вісімсот шістдесять п?ять) грн.. 41 коп. та моральну шкоду в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Моторно (транспортного) бюро України, Державної казначейської служби України третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн.. 00 коп. відмовлено.

Рішення суду оскаржило Головне управління національної поліції у Львівській області, подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідачем в даній справі повинна бути держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Головне управління Національної поліції у Львівській області та Державна казначейська служба України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

На думку апелянта, в позовній заяві не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги саме до ГУНП у Львівській області про відшкодування моральної шкоди і не зазначає докази, що підтверджують дану обставину. ОСОБА_1 не надала суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосуються відшкодування саме моральної шкоди.

Просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог до ГУНП у Львівської області та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановивши, що позивачу було спричинено шкоду, суд першої інстанції дійшов висновку, що заподіяна позивачу матеріальна та моральна шкода, підлягає відшкодуванню відповідачем ГУ НП у Львівській області, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Проте, суд вважав можливим зменшити розмір, який просив стягнути з відповідача на відшкодування завданої їй моральної шкоди, і за таких обставин визначити суму завданої моральної шкоди в розмірі 20000 грн., задовольнивши, таким чином, вимоги позивача - частково, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 24 серпня 2017 року о 21 год. 57 хв., на 613 км + 110 м автодороги Київ - Чоп, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом автомобілем «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_1 , виконуючи невідкладне службове завдання з увімкненим проблисковим маяком не забезпечив безпеки дорожнього руху, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Suzuki Swift» номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 3.1 ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

З постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.08.2019, вбачається, що ОСОБА_2 , не виконав одну з умов, передбачену п.3.1 ПДР, а саме: не забезпечивши безпеки дорожнього руху, допустив порушення правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулося дорожньо-транспортна пригода. Провадження стосовно ОСОБА_2 , за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року, постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення залишено без змін.

Згідно постанови Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2019, вбачається, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у з зв`язку відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Автомобіль «Suzuki Swift» номерний знак НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно висновку №87/17 експертного авто товарознавчого дослідження від 22.01.2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак НОМЕР_2 , станом на момент огляду в цінах на дату ДТП, що відбулась 24.08.2017 становить 106340,47 грн.

08 січня 2019 року, позивач ОСОБА_1 , звернулась до ГУНП у Львівській області, з претензією, щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно повідомлення ГУНП у Львівській області від 28.05.2019 за №Д-Б/аз/18/01-2019, вбачається, що станом на 24 серпня 2017 року службовий автомобіль «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_1 не був застрахований.

18 листопада 2019 року, позивач ОСОБА_1 , звернулась до Моторно (транспортного) страхового бюро України, із заявою щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак НОМЕР_2

Згідно наказу №1062 від31.03.2017 та №1413 від 28.04.2017 ГУНП у Львівській області, вбачається, що закріплено та дозволено керувати службовим автомобілем марки «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_1 - поліцейському СРПП №1 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Ладану П.М., поліцейському СРПП №2 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Калужному Н.В., заступнику начальника СРПП №1 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Винницькому В.В., поліцейському СРПП №1 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Белінському І.Я., поліцейському СРПП №3 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Васильчуку В.І., поліцейському СРПП №4 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Хомі М.О., поліцейському СРПП №3 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Левицькому І.І., інспектору сектору моніторингу Стрийського ВПГУНП у Львівські області Ольшанецькому Р.Є.

З матеріалів справи, вбачається, що службовий автомобіль марки «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності ГУ НП у Львівській області.

Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту гл.82 ЦК вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 вересня 2018 року № 534/872/16-ц.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК).

Згідно повідомлення ГУ НП у Львівській області Управління кадрового забезпечення від 02.03.2018 за №Д-13/Аз/13/01/21-2018, вбачається, що ОСОБА_2 , проходить службу в ГУ НП у Львівській області та перебуває на посаді старшого інспектора - чергового сектору реагування патрульної поліції №4 патрульної поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУ НП у Львівській області, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Зважаючи на те, що завдавачем шкоди є саме ГУ НП у Львівській області, завдана позивачу матеріальна та моральна шкода має бути відшкодована винною особою - боржником, а саме ГУ НП у Львівській області.

Відповідно до ст. 4 Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно до статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У пункті 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 визначено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, зокрема, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача.

Верховний Суд в постанові від 18 серпня 2021 року у справі №591/6891/18 прийшов до висновку, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 106340,47 грн. матеріальної шкоди, оскільки така підтверджується висновком №87/17 експертного автотоварознавчого дослідження від 22.01.2018 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, в частині визначення розміру моральної шкоди та аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає, що з ГУ НП у Львівській області на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення розміру моральної шкоди.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367,368, п.2.ч.1 ст.374,376,381,382,384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Головного управління національної поліції у Львівській області - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року змінити в частині визначення розміру моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Львівській області в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.06.2023 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.