П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року м. Київ

Справа № 358/621/22

Провадження: № 22-ц/824/5372/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу адвоката Ткаченка Вадима Олександровича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Богуславського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року, ухвалене під головування судді Романенко К. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

у с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона у листопаді 2000 року за усною домовленістю з ОСОБА_2 придбала у неї житловий будинок для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Вона, позивачка, виплатила власнику житлового будинку ОСОБА_2 грошову суму, в обмін на що отримала копію свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок,довідку-характеристику№107 від 22.11.2000 року, видану Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризаціїта технічний паспорт на даний житловий будинок.З часу придбання житлового будинку вона, позивачка, зареєструвалася за вказаною адресою та проживає разом зі своєю сім`єю до теперішнього часу. Також вона сплачує житлово-комунальні послуги, за власні кошти зробила ремонт у будинку та відремонтувала господарські споруди. Через кілька місяців після придбання будинку вона намагалася зв`язатися з власницею даного будинку, але їй ніхто не відповідав, тому вважає, що з листопада 2000 року вона відкрито й безперешкодно користується будинком та залишається єдиним добросовісним володільцем і користувачем вказаного житлового будинку та земельної ділянки, що є підставою для визнання за нею права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ткаченко В. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що право власності за набувальною давністю виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме відкритості володіння майном, добросовісності заволодіння майном, спливу установлених строків володіння.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У клопотанні від 17 квітня 2023 року адвокат Ткаченко В. О. в інтересах ОСОБА_1 просив суд проводити розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в с. Митаївка, Білоцерківського (колишнього Богуславського) району Київської області з 02 червня 1997 року (а.с. 6, 7, 20-29).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом віл 03.11.2000 року, ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_2 (а.с. 42).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309695879 від 13.09.2022 року, відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 відсутні (а.с. 72,78).

За даними Державного реєстру актів цивільного стану,ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 102).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Медвинська сільська рада Київської області є неналежним відповідачем у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 394/130/21 зазначено, що за змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. При цьому,така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05.06.2018 року у справі №924/925/17, від 22.05.2018 року у справі №922/1574/17, від 09.07.2019 року у справі № 920/999/16.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно з усталеною судовою практикою, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це

є порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Медвинської сільської ради Київської області та просила визнати за нею право власності на житловий будинок за набувальною давністю. При цьому, зазначила, що спірний будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Оскільки ОСОБА_1 не порушувала питання щодо залучення до участі у справі спадкоємців ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Медвинська сільська рада Київської області не є належним відповідачем у даній справі. Окрім того, слід відмітити, що Медвинська сільська рада не оспорює право власності позивачки за набувальною давністю на спірне нерухоме, про що зазначила у відповідній заяві та визнала позов повністю.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Ткаченка В. О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ткаченка Вадима Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова