Справа № 306/2216/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря - Сливки С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2023 року (головуючий суддя Уліганинець П.І.) у справі № 306/2216/22 за позовом ОСОБА_1 до Полянської сільської ради, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: Державної інспекції архітектури та містобудування України та ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером: :08:001:0449 площею 0,1069 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На даній земельній ділянці було збудовано будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, власником якого є позивачка.

Надалі позивачкою проведено реконструкцію будинку з розширенням під житловий будинок із кафе.

Зазначала, що підставою для звернення до суду з даним позовом є необхідність визнання права власності на самочинне будівництво, з метою введення його в експлуатацію.

Посилалася на те, що вказана земельна ділянка належить позивачці на праві приватної власності, використовується відповідно до цільового призначення, реконструкція та добудова об`єкта проведена позивачкою за рахунок власних коштів, а визнання за нею права власності на даний об`єкт жодним чином не порушує права інших осіб.

Вказувала, що відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження від 03.02.2022, наданого експертом з технічного обстеження будівель та споруд, загальний стан обстежених конструкцій за вищевказаною адресою - задовільний; реконструкція житлового будинку з розширенням під житловий будинок з кафе, за даною адресою - можлива.

Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на самочинно збудований об`єкт, а саме «Житловий будинок садибного типу з кафе», загальною площею 425,5 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,1069 га, кадастровий номер: :08:001:0449, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16.02.2023 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудований об`єкт, а саме «Житловий будинок садибного типу з кафе», загальною площею 425,5 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1069 га, кадастровий номер::08:001:0449, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

На це рішення подала апеляційну скаргу Державна інспекція архітектури та містобудування України. Посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що згідно з позицією Верховного суду у постанові від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц, вирішуючи справу про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. Суд може задовольнити позов за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України). Суд першої інстанції не врахував, що технічне обстеження, звіт про яке наявний в матеріалах справи, встановлює технічний стан будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта, однак не є доказом відсутності порушень будівельних норм. Позивачем не надано результатів експертизи проекту будівництва, на підтвердження відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Оскільки у позивача відсутня проектна документація та належно затверджений проект, тому неможливо встановити до якого класу наслідків відносяться об`єкт будівництва у даній справі. У зв`язку з цим відсутні умови для задоволення вимоги про визнання права власності на самочинно збудоване майно на підставі рішення суду. Зазначає, що Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 передбачено введення в експлуатацію на підставі рішення суду виключно об`єктів будівництва з незначним класом наслідків - СС1. Також зазначає, що в Реєстрі будівельної діяльності, за критерієм пошуку «замовник - ОСОБА_1 » наявна інформація щодо повернення на доопрацювання декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 18.11.2022 за реєстраційним номером ІУ63 по об`єкту «Реконструкція житлового будинку з розширенням під житловий будинок з кафе».

13.04.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Рачкулинець М.Ю. - подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Вказує, що згідно з листом Міністерства розвитку громад та територій України від 16.07.2020 №8/14.5/4976-20 положення Порядку, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 № 461 застосовуються у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду незалежно від класу наслідків (відповідальності) об`єкту. Зазначає, що місцевим судом обґрунтовано прийнято до уваги звіт про проведення технічного обстеження щодо об`єкта позивачки від 03.02.2022, виконаного на вимогу п. 10 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461. Зазначає, що у матеріалах справи наявний технічний паспорт на об`єкт позивачки, який враховано при проведенні технічного обстеження та складенні відповідного звіту. Вказує, що скаржником не взято до уваги, що позивачем проведене не нове будівництво, а реконструкція вже належного йому об`єкта, який раніше прийнятий (зданий в експлуатацію). Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, що будівництво порушує права та законні інтереси будь-яких третіх осіб або територіальної громади. Крім цього, у скаржника відсутній цивільний інтерес та/або право щодо об`єкта позивачки, його інтереси та/або права оскаржуваним рішенням жодним чином не зачіпаються. Вказує, що матеріали справи містять докази, а судом першої інстанції взято до уваги, що позивачка зверталася до компетентного органу із зверненням про можливість прийняття в експлуатацію самочинно спорудженого нею об`єкта. Вказане також випливає із пояснень скаржника, наданих ним в суді першої інстанції. Вважає, що апеляційна скарга зводиться до покликань здійснити формальну переоцінку доказів, та жодним чином не вказує на конкретні процесуальні порушення або ж неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції. Крім цього, оцінка наведених скаржником заперечень повинна проводитися в межах адміністративної процедури, а не в рамках даного судового провадження, предметом якого є визнання права власності на збудований позивачкою об`єкт.

02.05.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Ільницький М.П. - подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Серед додатків до відзиву представник ОСОБА_2 - адвокат Ільницький М.П. додав договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2023, згідно з яким ОСОБА_1 купила у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер :08:001:0467 у с. Поляна, урочище «Копань» для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі N 760/21223/17-ц.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та витягу з Державного земельного кадастру, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0449 площею 0,1069 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності зареєстровано 05.09.2022, державна реєстрація даної ділянки проведена 01.09.2022 (а.с. 7-11).

Згідно з ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 31.05.2021 у справі № 306/1450/20 затверджено мирову угоду від 09.04.20121, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , згідно якої, зокрема, у погашення боргу в сумі 600 000 (шістсот тисяч) гривень ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_1 житловий будинок літ. «А» загальною площею 285,4 кв.м., житлова площа 65,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 157474066 від 25 лютого 2019 року, номер запису про право власності 30440698, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 240 (а.с. 12-14).

Надалі ОСОБА_1 здійснено реконструкцію цього житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , із розширенням під житловий будинок з кафе, внаслідок чого загальна площа зросла із 285,4 кв.м. до 425,5 кв.м., житлова площа збільшилася із 65,4 кв.м. до 119,0 кв.м., що стверджується наявною у справі копією технічного паспорту на вказаний будинок (а.с. 25-26).

ОСОБА_1 у позовній заяві визнає ту обставину, що спірний об`єкт нерухомості, який зведено нею на її земельній ділянці кадастровий номер: :08:001:0449, площею 0,1069 га, є самочинним будівництвом, збудованим без належного дозволу чи належно затвердженого проекту.

Інформація про наявність у позивача ОСОБА_1 дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту чи затвердженої у встановленому порядку проектної документації - відсутня.

ОСОБА_1 визнає ту обставину (а.с. 165), що вона зверталася до компетентних органів (Державної інспекції архітектури та містобудування України) з метою введення спірного об`єкта до експлуатації (декларація про готовність до експлуатації об`єкта № ІУ63).

Однак, встановлено, що декларація про готовність до експлуатації об`єкта від 18.11.2022 за реєстраційним номером ІУ63 по об`єкту «Реконструкція житлового будинку з розширенням під житловий будинок з кафе», на земельній ділянці кадастровий номер: :08:001:0449, площею 0,1069 га - повернута на доопрацювання, внаслідок оформлення декларації з порушенням установлених вимог, що стверджується відомостями у Реєстрі будівельної діяльності (https://e-construction.gov.ua/document_detail/doc_id=323384579/optype=100).

Оскільки декларація про готовність до експлуатації об`єкта повернута на доопрацювання ОСОБА_1 , а відтак за відсутності рішення щодо відмови компетентного органу у введені в експлуатацію спірної будівлі, підстав стверджувати про незаконність такого рішення - немає. У зв`язку з цим висновок суду першої інстанції про те, що Державна інспекція архітектури та містобудування України відмовила у введені в експлуатацію побудованої будівлі - є помилковим.

Відповідно до пунктів 19, 20 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011№ 461, у разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) у спосіб, відповідно до якого були подані документи, з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Після усунення недоліків, що спричинили повернення декларації, замовник (уповноважена ним особа) може повторно звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю для реєстрації декларації.

ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів, що вона надалі після повернення декларації виконала вимоги стосовно необхідного доопрацювання, усувала недоліки з метою введення спірного об`єкта до експлуатації (надавала відповідні документи чи повідомляла про їх відсутність) та зверталася до компетентного органу (Державної інспекції архітектури та містобудування України).

Позивачем не надано доказів відмови Державної інспекції архітектури та містобудування України у вирішенні питання стосовно введення спірного об`єкта до експлуатації чи відсутності відповідного рішення такого органу після повернення декларації ОСОБА_1 .

Натомість 16.11.2022 (згідно відмітки на поштовому конверті, а.с. 57) ОСОБА_1 з вернулася до суду із даним позовом про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт «Житловий будинок садибного типу з кафе», що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер: :08:001:0449, площею 0,1069 га.

Крім того слід зазначити, що згідно наданого до справи Звіту про проведення технічного обстеження від 03.02.2022, виконаного експертом з технічного обстеження будівель та споруд Бесага О.П. , загальний стан обстежених конструкцій за вищевказаною адресою - задовільний; реконструкція житлового будинку з розширенням під житловий будинок з кафе, за даною адресою - можлива.

Такий Звіт від 03.02.2022 не є належним і допустимим доказом відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, не підтверджує додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією.

До того ж зазначення в результатах Звіту від 03.02.2022 того, що реконструкція спірного об`єкту - можлива, свідчить про те що в ньому відсутні висновки щодо можливості або неможливості надійної та безпечної експлуатації цього об`єкту.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Наведений висновок узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Після повернення декларації про готовність до експлуатації об`єкта позивачка ОСОБА_1 не зверталася до Державної інспекції архітектури та містобудування України з метою введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

Оцінюючи обставини у сукупності, позивач не довів належними й допустимими доказами, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також що ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу - Державної інспекції архітектури та містобудування України.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, (п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України) слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги Державною інспекцією архітектури та містобудування України сплачено 6160,28 гривень (а.с. 218), які підлягають стягненню на її користь з позивача.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну Державної інспекції архітектури та містобудування України -задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Полянської сільської ради про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної інспекції архітектури та містобудування України (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ) 6160,28 гривень у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 червня 2023 року.

Головуюча:

Судді: