Справа № 456/3928/22
Провадження № 2/456/286/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради, Стрийська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним спадкового свідоцтва,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Родіков Т.В. подала до суду позовну заяву, уточнивши позовні вимоги, в якій просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2019, видане спадкоємцю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинок разом з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 253, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за № 117093147, поклавши судові витати на відповідачку.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки адвокат Родіков Т.В. покликався на те, що з 16 листопада 1990 року ОСОБА_4 проживала в будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2011 року в цивільній справі № 2-1250/11 був задоволений позов ОСОБА_2 до брата позивачки ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, укладеного між ними 29 грудня 2005 року та зареєстрованого у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Стрия Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 428. 05 жовтня 2016 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивачки ОСОБА_5 , який проживав у будинку по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка народила доньку ОСОБА_7 , яка зареєстрована за місцем проживання позивачки. 11 травня 2018 року за згодою батька ОСОБА_8 зареєстрували місце свого проживання у будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . 18 травня 2018 року батько позивачки заповів своє майно своїй внучці ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_5 батько позивачки ОСОБА_8 помер.

26 жовтня 2018 року, дев`ятий поминальний день з дня смерті батька позивачки, ОСОБА_2 забрала єдиний ключ від вхідних дверей будинку по АДРЕСА_1 , яким користувалися всі мешканці цього будинку.

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 сплатила 217,00 грн боргу батька по земельному податку.

11 липня 2019 року на ОСОБА_3 було оформлено право власності на житловий будинком разом із належними до нього господарськими спорудами, що розміщені по АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2019 року, у річницю смерті батька, позивачка ОСОБА_1 не змогла увійти не тільки у будинок, в якому зареєстровано місце її проживання, але і на подвір`я цього будинку, оскільки ворота були зачинені. ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачка народила сина ОСОБА_9 .

На початку квітня 2020 року позивачка звернулася по телефону до ОСОБА_2 з проханням дати ключ від будинку по АДРЕСА_1 , щоб вона могла проживати в ньому разом зі своїми малолітніми дітьми. ОСОБА_2 безпідставно відмовила в задоволенні її прохання.

В перших числах травня 2020 року ОСОБА_1 повторно звернулася по телефону до ОСОБА_2 з вимогою дати ключ від будинку по АДРЕСА_1 , однак остання повторно відмовила.

08 травня 2020 року ОСОБА_2 подала до суду позов до позивачки та її малолітніх дітей про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

У червні 2020 року ОСОБА_2 розпочала ремонт будинку по АДРЕСА_1 , зняла один віконний блок, один внутрішній міжкімнатний дверний блок, а віконний та дверний прорізи замурувала цеглою.

З наведеного вище вбачається, що відповідачка чинила і продовжує чинити перешкоди в користуванні будинком по АДРЕСА_1 не тільки позивачці, а й її малолітнім дітям.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в справі за позовом ОСОБА_8 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

12.05.2022 Львівський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2018 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовив.

Як вбачається зі спадкової справи № 1033/2018 після смерті ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2019 видано спадкоємцю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщина на яку видано це свідоцтво складається з будинку разом з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер будинку 253, право власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, про що стверджує витяг № 117093147.

Отже, правовою підставою для реєстрації права власності було скасоване Львівським апеляційним судом рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.01.2018, що, у свою чергу, є підставою для визнання недійсним зазначеного вище спадкового свідоцтва від 11.07.2019.

Відповідачкою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги позивачки не визнає в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що після розірвання шлюбу батьків її чоловіка ОСОБА_5 та позивачки ОСОБА_1 її чоловік залишився проживати з батьком ОСОБА_8 у АДРЕСА_1 , а позивачка з мамою постійно проживали в АДРЕСА_2 . Саме за цією адресою позивачка проживала після укладення шлюбу зі своїм чоловіком та дітьми, за якими педіатр здійснював патронаж. ОСОБА_1 добровільно залишила будинок в АДРЕСА_1 . Ставши повнолітньою, не повернулася до нього проживати. В будинку її майна чи особистих речей немає, вона не несе витрат з його утримання. Позивачка ніколи не ставила питання, що вона чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Лише після того, як у 2020 році вона поставила питання в інтересах своєї неповнолітньої дочки про визнання позивачки та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на житло, позивачка почала вимагати у неї кошти за начебто належну їй частку в будинку та ініціювала судові процеси.

Позивачка не зазначає, з яких правових підстав хоче визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом недійсним, а лише вказує, що її неповнолітня дочка не мала права на спадкування після смерті дідуся. На час смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 дідуся ОСОБА_8 батько дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_8 помер. Дідусь за життя розпорядився своєю власністю, на все, що мав право, склав заповіт у користь своєї онуки, а її дочки. На час складання заповіту 18.05.2018 він мав повний обсяг цивільної дієздатності та скласти заповіт було його вільним волевиявленням, як і те, що він не включив позивачку в коло своїх спадкоємців за заповітом.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 45/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до Стрийської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради, про визнання недійсним спадкового свідоцтва прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 01.12.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 46/.

30.11.2022 представником позивачки адвокатом Родіковим Т.В. подано заяву про збільшення розміру позовних вимог /а.с. 57/.

Ухвалою від 29.12.2022 підготовче судове засідання відкладено на 16.01.2023 за клопотанням представника позивачки /а.с. 73/.

16.01.2023 представником позивачки адвокатом Родіковим Т.В. подано заяву про зміну предмету позову /а.с. 81-87/.

В підготовчому судовому засідання 16.01.2023 за клопотанням представника позивачки адвоката Родікова Т.В. протокольною ухвалою повернуто заяву про зміну предмету позову /а.с. 88/.

02.02.2023 представником позивачки адвокатом Родіковим Т.В. подано позовну заяву про визнання недійсним спадкового свідоцтва, яку викладено в новій редакції /а.с. 111-115/.

Ухвалою від 02.02.2023 підготовче судове засідання відкладено на 15.02.2023 за клопотанням відповідачки /а.с. 116/.

07.02.2023 відповідачкою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву /а.с. 122-124/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради, Стрийська державна нотаріальна контора про визнання недійсним спадкового свідоцтва. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13.03.2023 /а.с. 131/.

Ухвалою від 13.03.2023 справу розглядом відкладено на 28.03.2023 /а.с. 135/.

Розгляд справи по суті відбувся 28.03.2023 за участі представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Родікова Т.В.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Родіков Т.В., який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилась. Подала відзив, в якому позов заперечила, клопотала про розгляд справи за її відсутності.

Треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради та Стрийська державна нотаріальна контора подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позову, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Так, оглядом долученої до матеріалів справи копії спадкової справи № 1033/2018 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8 встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті діда ОСОБА_8 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . За результатом розгляду вказаної заяви державним нотаріусом було видано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2019 на спадкове майно ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що складається з житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 /а.с. 13-38/.

Судом встановлено, що правовстановлюючий документ, що посвідчував право спадкодавця на згаданий житловий будинок, виданий на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.01.2018 у справі № 456/3284/17 про визнання за ОСОБА_8 права власності на житловий будинок разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 /а.с. 30-32/.

Разом з тим, постановою Львівського апеляційного суду від 12.05.2022 рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2018 року в справі №456/3284/17 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено /а.с. 7-12/.

Спірні відносини виникли між сторонами з приводу реалізації права позивачки на майно, на яке видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на користь сторони відповідача.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення чи оспорювання його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року в справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Аналогічні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 383/258/21 (№ 61-18173св21) та ОП ВС від 05 вересня 2022 року в справі № 385/321/20 (№ 61-9916сво21).

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що спірні відносини виникли між сторонами з приводу реалізації права позивачки на майно, на яке видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє відповідачка ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки та її представника адвоката Родікова Т.В. належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи відповідачки ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , помилковими з огляду на таке.

Так, постановою Львівського апеляційного суду від 12.05.2022 скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2018 року в справі №456/3284/17 та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено /а.с. 7-12/.

Серед іншого, вказаним судовим рішенням встановлено факт, що має преюдиційне значення, а саме: відсутність у ОСОБА_8 (спадкодавця за оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом) права на цілий житловий будинок разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та наявність у позивачки ОСОБА_1 права на частку житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , від якої вона не відмовлялась.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

При цьому, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову. Отже, обставини, встановлені рішенням суду у порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства не доказуються при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Наведена узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.02.2022 у справі № 554/8632/18.

Крім цього, у постанові від 10.11.2021 у справі № 520/14775/15-ц Верховний Суд зазначив, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Так як обставини щодо наявності у позивачки права на частку житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , від якої вона не відмовлялась, встановлені і викладені в постанові Львівського апеляційного суду від 12.05.2022, яка набрала законної сили, що свідчить про порушення прав позивачки у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2019, то така є обов`язковою і враховується судом при розгляді даної справи та є окремою підставою в розумінні ст. 1301 ЦК України для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2019.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення з урахуванням встановлених судом обставин.

Щодо судових витрат.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, понесені позивачкою документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали справи не містять.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2019, видане спадкоємцю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн 40 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний тест рішення складено судом 07 квітня 2023 року.

Суддя Л.В.Гула