Справа № 344/7632/22
Провадження № 2/344/558/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Антоняка Т.М.,

секретаря Мрічко Н.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну ідеальних часток у праві спільної сумісної власності в житловому приміщенні (квартирі), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну ідеальних часток у праві спільної сумісної власності в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_1 , з відступом від ідеальних часток в бік збільшення позивачу, а саме: збільшити ідеальну частку у праві спільної сумісної власності квартирі у розмірі 80 % позивачу ОСОБА_1 та 20 % відповідачки ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що з 03.06.1989 року по 13.07.2015 року перебував у шлюбі з відповідачкою. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.05.2015 року, за позовом ОСОБА_3 , шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, за Договором № 13 про участь у частковому будівництві від 31.10.2005 року, за зароблені ним за кордоном грошові кошти, відповідачкою було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,7 кв. м. вартістю 238 865 грн.

Як зазначається у позовній заяві, 06 листопада 2008 року відповідачкою, таємно від нього (він у цей час працював за кордоном, де заробляв гроші та відправляв їх відповідачці) було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Згідно даного Свідоцтва серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, єдиним власником даної квартири стала саме відповідачка - ОСОБА_3 . Підставою видачі цього Свідоцтва зазначено: рішення виконавчого комітету від 21.10.2008 року № 483. 18 грудня 2008 року відповідачка зареєструвала право власності на нерухоме майно (зазначену квартиру) в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації на себе і стала єдиним власником даної трикімнатної квартири. Наведене підтверджує Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 269831. Номер витягу: 21320075. Реєстраційний номер: 25318747. Номер запису: 6887 в книзі: 176. Фінансування даної квартири проводилось тільки ним.

Позивач вказує, що хоча квартира придбана у період шлюбу з відповідачкою та на її ім`я, однак придбана вона у період фактичного припинення спільного ведення господарства та за грошові кошти зароблені ним одноособово. Фінансування будівництва квартири здійснювалось в наступному порядку: 7 тис. дол. США (сім тисяч доларів) він сплатив в період до 03.11.2005 року та 40 300 дол. США (сорок тисяч триста доларів США) він сплатив з листопада 2005 року по грудень 2007 року. У подальшому, 12.09.2008 року, між сторонами Договору було підписано Акт прийому-передачі приміщення та вже 06.11.2008 року, відповідачка отримала на себе Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, виконавчий комітет, приймаючі дане рішення, не витребував від відповідачки Довідку про склад сім`ї заявника, чим було порушено його права та права двох дітей, одна дочка була малолітньою і порушено чинне законодавство України на час прийняття такого рішення, оскільки рішення виконавчим комітетом про видачу Свідоцтва про право власності на зазначену квартиру було прийняте без урахування інтересів дітей та чоловіка. Він повернувся з-за закордону в Україну у грудні 2017 року і з`ясувалось, що сім`ї у нього вже немає, шлюб рішенням суду від 25.05.2005 року розірвано за позовом відповідачки, однак відповідачка дану інформацію усі ці роки від нього приховувала задля подальшого одержання від нього на свої потреби грошових коштів. З грудня 2017 року і до тепер він за свій кошт утримує дану квартиру та сплачує усі комунальні послуги. Відповідачка не бере участі в утриманні квартири і жодної копійки не сплачує за комунальні послуги.

У 2018 році відповідачка звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя. Рішенням даного суду від 17 грудня 2018 року у задоволення позову було відмовлено. Дана квартира являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто належить йому та відповідачці, частки не виділені. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Зараз його ідеальна частка складає 50 %, що в грошовому еквіваленті становить - 119 432 грн. 50 коп. Приведення ідеальних часток до реальних жодним чином не порушує право власності відповідачки. Він, як співвласник зазначеної квартири, з часткою 50 %, має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, оскільки дана квартира придбана лише за його власний кошт. Його ідеальна частка у праві спільної часткової власності на житлове приміщення не відповідає фактичній долі, що порушує його право вільно розпоряджатися своєю власністю.

Позивач зазначає, що відповідачка за весь час його перебування за кордоном не працевлаштовувалась та доходу не мала, у них не було дітей віком до 3-х років, які б потребували постійного догляду. Всі грошові кошти на придбання даної квартири були зароблені та передані відповідачці ним. Він повністю забезпечував її та дітей матеріально, регулярно перераховував значні суми грошових коштів відповідачці різними платіжними системами та передавав з водіями (перевізниками) великі суми грошових коштів і передавав матеріальні цінності сім`ї.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Просили позов задовольнити. У подальшому позивач подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, належно повідомлялася про час і місце розгляду справи.

В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_4 , який повідомив, що знає позивача, оскільки разом перебували на роботі за кордоном. Йому відомо, що ОСОБА_5 перебував закордоном багато років, утримував свою сім`ю, а також виплачував кошти за квартиру.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 03.06.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.05.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до копії договору № 13 про участь у частковому будівництві від 31.10.2005 року та акту прийому-передачі приміщення від 12.09.2008 року, ОСОБА_3 приймала дольову участь у будівництві та згодом придбала 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 84,7 кв.м., житловою площею 48,6 кв.м. та вартістю 238865 гривень.

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачем ОСОБА_3 06.11.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією технічного паспорту, а також копією будинкової книги.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 17 січня 2019 року, відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена Великої Платою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, яку суд враховує у цій справі.

З аналізу зазначених норм слідує, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.п. 23, 24) зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц.

Разом з тим, презумпція спільності права власності подружжя на майно (стаття 60 Сімейного кодексу України) може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Виходячи з викладеного, слід констатувати те, що той з подружжя, який заперечує режим спільної сумісної власності подружжя, повинен довести, що майно придбане за час шлюбу за його особисті кошти.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Доводячи факт придбання спірної квартири за особисті кошти, позивач покликається на придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі за кошти, які зароблені ним за час перебування за кордоном, з огляду на що вказує на можливість збільшення його ідеальної частки квартири на 80 %.

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх доводів не надано належних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності давали можливість дійти до висновку про придбання спірного об`єкту нерухомості за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності.

Жодними доказами не підтверджено, що позивач сплачував за квартиру кошти, належні йому особисто.

З показань свідка ОСОБА_4 , який був допитаний у судовому засіданні, вбачаються обставини перебування позивача за кордоном, що свідок спостерігав особисто, оскільки працював разом з відповідачем. Однак з його показань неможливо встановити факт передачі коштів з-за кордону для придбання квартири.

Крім того, згідно з нормами статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності також є заробітна плата та інші доходи, одержані одним із подружжя, гроші, отримані за договором, який укладено в інтересах сім`ї. Відтак, обставини перебування позивача на заробітках не свідчать про те, що він здобув таким чином кошти, які є його особистою приватною власністю.

Таким чином, оскільки спірна квартира придбана за час шлюбу, позивачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на придбане за час шлюбу майно, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін.

При вирішенні даного спору суд враховує і обставини, що встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 17 січня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, яке набрало законної сили 17.01.2019 року, у якому зазначено, що квартира АДРЕСА_1 , придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, фактичні обставини справи на предмет їх відповідності приписам статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України, дають підстави для висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 , набута сторонами за час шлюбу, тому відноситься до спільної сумісної власності подружжя у рівних частках, відповідно до положень статті 70 Сімейного кодексу України.

Позивачем не доведено необхідності відступу від рівності часток спірної квартири в сторону збільшення частки позивача (80 %), що є спільною сумісною власністю. Відтак, позов не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 200, 206, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну ідеальних часток у праві спільної сумісної власності в житловому приміщенні (квартирі) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 15.06.2022 року.