ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м.Суми

Справа №591/8258/21

Номер провадження 22-ц/816/392/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 2023 року, в складі судді Северинової А.С., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 09 січня 2023 року,

в с т а н о в и в:

17 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 червня 2018 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала відповідачу в борг 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 157140 грн за умови повернення до 10 червня 2018 року.

Крім того, 06 листопада 2020 року вона дала в борг ОСОБА_2 2000 грн, які за письмовою розпискою відповідач зобов`язався повернути в строк до 15 листопада 2020 року.

У подальшому, 05 березня 2021 року вона знову дала в борг відповідачу 10000 грн з умовою повернення рівними частинами по 3350 грн протягом трьох місяців до 12 червня 2021 року, із зобов`язанням сплачувати їй за користування коштами по 800 грн кожного місяця до 12 червня 2021 року.

Також, 22 березня 2021 року вона дала в борг ОСОБА_2 1700 грн, які за письмовою розпискою відповідач зобов`язався повернути до 05 квітня 2021 року.

Посилаючись на те, що станом на день подачі позовної заяви ОСОБА_2 отримані ним кошти не повернув, на неодноразові звернення з проханням повернути їй кошти жодним чином не реагує, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг на загальну суму 170 840 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики в сумі 223111 грн 60 коп та 1708 грн 41 коп відшкодування судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 522 грн 71 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що позивач є його дочкою, яка останніх 15 років ніде не працює і не має джерела для існування, позбавлена батьківських прав, постійно зверталася до нього за матеріальною допомогою, яку він щомісяця надавав до 01 вересня 2022 року. Коли у нього не було для неї грошей, то на ї прохання надавав їй розписку начебто про отримання у неї в борг грошових коштів і під такі розписки, як гарантію повернення боргу, вона брала в борг кошти у своїх знайомих для утримання собак, розведенням яких вона намагається займатися. Запевняла його, що всі розписки порвала, але як з`ясувалося, зберегла і використала при подачі позову.

Вказує, що після продажу ОСОБА_1 подарованої ним трикімнатної квартири по АДРЕСА_1 , за 96000 доларів США, він брав у неї 3000 доларів США за розпискою від 01 червня 2018 року та в подальшому ще 3000 доларів США для проведення ремонту у придбаній нею двокімнатній квартирі та у квартирі, де вона проживає, а також використав ці кошти для оплати навчання позивача в університеті та для сімейних потреб, зокрема для забезпечення потреб її дітей, щодо яких позивач позбавлена батьківських прав, а він призначений опікуном.

Вважає, ці кошти своїми, оскільки вони отримані позивачем від відчуження подарованої ним квартири, іншого джерела доходу вона ніколи не мала.

Доводить, що всі кошти за борговими розписками він повернув позивачеві, але розписок вона не повернула, запевнивши, що вони знищені. Факт повернення коштів підтверджується доповненням до розписки від 08 листопада 2021 року, де своїми власноручними підписами від 04 січня 2021 року, від 04 лютого 2021 року, від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 підтвердила повернення ним боргів.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 170840 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, оригінал якої оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 6000 доларів США, зі строком повернення коштів до 10 червня 2018 року (а.с. 9).

У подальшому, 06 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 2000 грн зі строком повернення коштів до 15 листопада 2020 року (а.с. 10).

Крім того, 05 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 10000 грн. Вказані кошти за договором позики він зобов`язався повернути рівними частинами по 3350 грн протягом трьох місяців до 12 червня 2021 року, а за користування цими коштами зобов`язався сплачувати їй 800 грн кожного місяця до 12 червня 2021 року (а.с. 11).

У судовому засіданні позивачка пояснила, що у неї відсутній оригінал розписки від 05 березня 2021 року, оскільки була написана нова розписка замість попередньої.

Із доповнення від 08 листопада 2021 року до боргової розписки, даної ОСОБА_2 ОСОБА_1 05 березня 2021 року, вбачається, що відповідач вказав про часткову сплату ним боргу за цим договором у сумі 10000 грн. Зазначив, що частина оплати пішла на погашення процентів по кредиту, інша частина на тіло кредиту. Станом на 08 листопада 2021 року йому залишилось погасити 6000 грн кредиту, які він зобов`язався погасити до лютого місяця рівними частинами по 2000 грн, а також відсотки за користування грошовими коштами по 800 грн щомісячно. Всього зобов`язався повернути 6000 грн тіла і 2400 грн процентів, а всього на загальну суму 8400 грн (а.с. 49).

Разом з тим, як пояснила в судовому засіданні позивач, доповнення до боргової розписки від 08 листопада 2021 року було складено у двох примірниках, однин з яких залишився у неї, а інший примірник у відповідача. Також в судовому засіданні позивачка визнала той факт, що на примірнику доповнення до розписки відповідача вона власноручно вказала про отримання нею від відповідача 06 грудня 2021 року 2800 грн, 04 січня 2022 року 2800 грн та 04 лютого 2022 року 2800 грн (а.с. 108).

Крім того, 22 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 1700 грн, зі строком повернення коштів до 05 квітня 2021 року (а.с. 12).

Факт отримання грошових коштів від позивача ОСОБА_2 визнав у заяві про перегляд заочного рішення, відзиві на позовну заяву (а.с. 74, 104).

Тобто, ОСОБА_2 в обумовлені сторонами строки борг за договорами позики не повернув, що становить:

- за розпискою від 01 червня 2018 року борг у сумі 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення (станом на 04 січня 2023 року) еквівалентно 219411 грн 60 коп;

- за розпискою від 06 листопада 2020 року борг у сумі 2000 грн;

- за розпискою від 22 березня 2021 року борг у сумі 1700 грн, а всього на загальну суму 223111 грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог мотивоване тим, що відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження повернення позивачу коштів за власноручно ним підписаними борговими розписками від 01 червня 2018 року, від 06 листопада 2020 року та від 22 березня 2021 року, а тому з урахуванням умов цих договорів позики, оригінали яких наявні у ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення суду. При цьому зазначено про виконання відповідачем зобов`язання за договором позики від 05 березня 2021 року, оскільки грошові кошти повернуті ним у повному обсязі на умовах, визначених у цій розписці та у доповненні до цієї боргової розписки від 08 листопада 2021 року.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України, за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття виконання позикового зобов`язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання суми погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ При цьому, відповідна розписка видається кредитором на вимогу боржника та залишається у боржника.

Вказуючи в апеляційній скарзі про повернення позивачеві грошових коштів за всіма борговими розписками, ОСОБА_2 не надав будь-яких доказів повернення сум позики за борговими розписками від 01 червня 2018 року, від 06 листопада 2020 року та від 22 березня 2021 року ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Боргові розписки від 01 червня 2018 року, від 06 листопада 2020 року та від 22 березня 2021 року не містять ніяких відміток про повернення грошових сум боргу, вказаного у кожній із них.

З вище викладеного слідує, що суд першої інстанції правильно визначився із наявністю підстав для задоволення позову та стягнення на користь позивача суми боргу, вказаного у розписках, наданих ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин щодо позики грошових коштів з посиланням на належність ОСОБА_2 всіх грошових коштів, які перебували у розпорядженні ОСОБА_1 , зокрема і тих, що передавалися йому за борговими розписками, оскільки надані позивачем розписки відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України є підтвердженням укладення договорів позики та їх умов, посвідчують передання позикодавцем позичальнику визначених грошових сум.

Без обумовлення в договорах та за відсутності відповідних доказів, не мають правового значення доводи ОСОБА_2 про використання коштів, отриманих за борговими розписками, на потреби самої позикодавиці та її дітей.

Факт повернення відповідачем частини коштів, про що зазначено в доповненнях до розписки від 08 листопада 2021 року, враховано судом при ухваленні рішення по суті справи.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

С. С. Ткачук