провадження № 22-ц/824/1108/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року до Святошинського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У своїй позовній заяві позивач вказував, що 10 листопада 2019 року відповідач по даній справі ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фольцваген», д.н.з НОМЕР_1 , при перестроюванні не впевнився в безпеці маневру, не надав перевагу в русі автомобілю «Volvo V90CC», д.н.з, НОМЕР_2 , водієм і власником якого є позивач ОСОБА_2 , внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів та порушення п. 10.3 ПДР України.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2019 року по справі № 759/21492/19, яка набрала законної сили, відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу від 18.11.2019 року, розмір втрати товарної вартості від пошкоджень автомобіля «Volvo V90CC», д.н.з, НОМЕР_2 , складає 51 085 грн. 51 коп. За визначення розміру втрати товарної вартості автомобіля позивач сплатив 2500 грн.

Страховою компанією позивача «АРКС» по програмі Каско (договір № 68325а9к) позивачу було відшкодовано вартість відновлювального ремонту автомобіля. Однак розмір втрати товарної вартості автомобіля йому на даний час не сплачений.

Зазначає, що діями відповідача, завдано йому шкоди по пошкодженню транспортного засобу, розмір якої складає 53 585 грн. 51 коп., включаючи сюди витрати по втраті товарної вартості в сумі 51 085,51 грн. та 2 500 грн. витрат по оплаті послуг за визначення втрат цієї товарної вартості.

Також позивачем зазначено в позовній заяві орієнтовний розмір витрат, які можуть бути понесені позивачем в сумі 17 340, 80 грн. та подано уточнюючу позовну заяву, в якій зазначено про покладення судових витрат у справі на відповідача.

На підставі вищевикладеного, з врахуванням уточнюючої позовної заяви, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь завдану шкоду по втраті товарного вигляду пошкодженого автомобіля «Volvo V90CC», д.н.з, НОМЕР_2 , в розмірі 51 085 грн. 51 коп., витрати по оплаті визначення розміру втрати товарного вигляду автомобіля в розмірі 2 500 грн., витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в сумі 17 340,80 грн. та судового збору в сумі 840,00 грн.

16 червня 2021 року до суду представником позивача до суду подано заяву про попередній орієнтовний розрахунок суми понесених судових витрат з додатками до неї.

18 липня 2022 року суд у підготовчому судовому засідання протокольно ухвалив прийняти заяву представника позивача про зміну предмету позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та вирішив в подальшому розглядати справу з урахуванням зміненого предмету позову.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану шкоду по втраті товарного вигляду пошкодженого автомобіля в розмірі 51 085 гривень 51 копійки та 2 500 грн. витрат на встановлення розміру втрати товарної вартості автомобіля.

У частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в сумі 840, 00 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Трошина О.А. про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.00 коп. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та додаткових вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції не було враховано, що ДТП відбулося 10 листопада 2019 року, а оцінка автомобіля позивача була проведена за його замовленням вже 18 листопада 2019 року без запрошення відповідача та представників страхової компанії, до подання позову до суду автомобіль було відремонтовано, що унеможливило замовлення відповідачем судової експертизи. Наголошує, що неповідомлення відповідача та страхової компанії про огляд та подальшу оцінку автомобіля позивача з метою встановлення матеріального збитку, позбавило відповідача та страхову компанію подавати свої зауваження, задавати питання та своєю присутністю забезпечити об`єктивність оцінки вартості пошкодженого транспортного засобу. Посилаючись на правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в ухвалі від 28 січня 2015 року по справі № 6-45310св14, вважає, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження є неналежним доказом на підтвердження заявлених позовних вимог.

Окрім того, вказує, що страхова компанія сплатила за ремонт автомобіля позивача (разом з ПДВ) лише 144 406 грн. 62 коп., тобто даний звіт, на думку апелянта, страхова як і відповідач не бачила до моменту подачі в суд позивачем, а, отже, сума, зазначена в звіті позивача (170 024, 14 грн.) не відповідає реальним збиткам позивача, як і сума втрати товарної вартості, зазначена в звіті. А відтак, вважає, що звіт, долучений позивачем, не є належним та допустимим доказом та не може бути підставою для стягнення втрати товарної вартості.

Поряд з цим щодо стягнення з відповідача 2 500 грн. за оплату послуг з проведення оцінки та оформлення звіту зазначає, що згідно Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Закону України «Про страхування» тільки втрата товарної власності стягується з винуватця ДТП, а всі інші витрати покладаються на страхову компанію, в тому числі витрати за проведення оцінки та оформлення звітів та будь-яких інших висновків.

У частині вимог апеляційної скарги щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, апелянт зазначав, що судом було проігноровано те, що ним в рішенні від 04 жовтня 2022 року вже було відмовлено в частині стягнення витрат на правничу допомогу та задоволено лише вимоги про стягнення судового збору. Звертає увагу апеляційного суду на те, що адвокатом позивача не подавалася заява про те, що після розгляду справи будуть долучені ним відповідні докази правової допомоги, натомість в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог було зазначено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 17 340 грн. 80 коп. Та долучено відповідні докази, які судом були вже оглянуті під час розгляду справи та проаналізовані ще до винесення рішення від 04 жовтня 2022 року. Разом з тим, вважає, що судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. є неспіврозмірними сумі збитків, які має намір стягнути позивач. Окрім того, вказує, що відсутні акти наданих послуг та звіт, не надано оригіналу квитанції про перераховані кошти.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

16 січня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , надісланий представником позивача - адвокатом Трошиним Олексієм Андрійовичем, засобами поштового зв`язку 13 січня 2023 року.

У вказаному відзиві позивач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому вказував, що відповідач був повідомлений належним чином про день та час належного огляду автомобіля позивача уповноваженим експертом, що підтверджується, на думку позивача, специфікацією замовлення № 91577 "ЕЛЕКТРОННЕ ПОВІДЛМЛЕННЯ № 000352". Зазначає, що дане повідомлення додано до звіту та в його змісті чітко визначено про його сплату.

Посилаючись на правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в постановах від 15 квітня 2014 року в справі № 910/22917/13, від 06 серпня 2013 року у справі № 903/107/13-г, позивач наголошує, що основний нормативно-правовий акт, на підставі якого оцінювач (експерт) здійснює свою діяльність в Україні та проводить автотоварознавчі експертизи (дослідження), не містить в собі вимог щодо обов`язкового виклику на огляд будь-яких осіб.

Також позивач зазначав, що правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у справі № 6-45310св14 не можуть бути застосовані в даній справі, оскільки обставини, предмет, підстави позову, фактично-доказова база не є подібними. Окрім того, вважає, що посилання апелянта на вимогу пунктів 34.2 та 34.3 статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не можуть братися до уваги, оскільки предметом позову в справі №759/20958/20 є саме втрата товарного вигляду транспортного засобу - величина втрати товарної вартості автомобіля позивача. Звертає увагу апеляційного суду на пункт 32.7 частини першої статті 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якого шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Наголошує, що звернення до незалежного суб`єкта оціночної діяльності є правом позивача, яке було ним реалізоване.

Поряд з цим позивач вказує, що витрати по сплаті визначення втрати товарного вигляду автомобіля в сумі 2 500 грн. є реальними збитками та мають бути відшкодовані відповідачем.

Щодо задоволення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. 00 коп. додатковим судовим рішенням зазначає, що 19 листопада 2021 року представником позивача було подано до суду письмову заяву щодо подання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, в якій позивачем повідомлялося, що докази на підтвердження розміру судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Окрім того, зазначає, що невірними є твердження апелянта й щодо ненадання доказів для відшкодування судових витрат, оскільки вони були додані разом з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі 07 жовтня 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 53 585,51 грн. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2019 року відповідач по даній справі ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фольцваген», д.н.з НОМЕР_1 , при перестроюванні не впевнився в безпеці маневру, не надав перевагу у русі автомобілю «Volvo V90CC», д.н.з, НОМЕР_2 , водієм і власником якого є позивач ОСОБА_2 , внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів та порушення п. 10.3 ПДР України.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль «Volvo V90CC», д.н.з, НОМЕР_2 отримав пошкодження.

Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2019 року по справі № 759/21492/19, яка набрала законної сили, відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, як вбачається із самого тексту постанови, ОСОБА_1 визнав вину у скоєному правопорушенні.

Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу від 20.11.2019 року, розмір втрати товарної вартості від пошкоджень автомобіля «Volvo V90CC», д.н.з, НОМЕР_2 , складає 51 085 грн. 51 коп.

За визначення розміру втрати товарної вартості автомобіля позивач сплатив 2 500 грн., що підтверджується квитанцією на суму 2 500 грн., про сплату на рахунок ТОВ «Клевер Експерт».

Страховою компанією позивача «АРКС» по програмі Каско (договір № 68325а9к) позивачу було відшкодовано вартість відновлювального ремонту автомобіля у розмірі 144 406,62 грн.

Відповідно до наданої копії претензії, що міститься в матеріалах справи, копії повідомлення про вручення рекомендованого відправлення та квитанції про відправлення даної претензії на адресу відповідача, вбачається, що відповідачем отримувався даний лист 12 травня 2020 року особисто, про що проставлено підпис.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача, окрім завданої позивачу шкоди по пошкодженню транспортного засобу, завдано також шкоду по втраті товарного вигляду автомобіля, розмір якої складає 51 085 грн. 51 коп. Витрати по сплаті визначення втрати товарного вигляду автомобіля в сумі 2500 грн. також підлягають стягненню з відповідача, оскільки такі було понесено позивачем. Щодо вимоги представника позивача відносно стягнення судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції зазначив, що представником позивача не надано до суду акту здачі-приймання виконаних послуг, не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати коштів в розмірі 17 340,80 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

При перевірці висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Таким чином, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені у статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому цим законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно зі статтями 29, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує (п.32.7).

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода в вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 04 червня 2014 року № 6-49цс14, від 16 грудня 2015 року № 6-760цс15, які були враховані Верховним Судом у постанові від 24 червня 2019 року у справі № 562/2018/16-ц.

Враховуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, що посилання відповідача на те, що висновок експертного дослідження від 20 листопада 2020 року № 4294 виконано з порушенням 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів є безпідставними, оскільки згідно з пунктом 5.2 зазначеної Методики у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Отже, присутність заінтересованих осіб не є імперативною вимогою, а забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби.

Крім того, доводи відповідача про те, що його не було викликано для проведення огляду колісного транспортного засобу для проведення авто товарознавчого дослідження, не є обґрунтованими, оскільки відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що його відсутність під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності наведених у висновку розрахунків. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом. А наданий до суду відповідачем розрахунок судом досліджено та надано оцінку. (Правова позиція Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 643/10751/16-ц (провадження № 61-17704св19).

Поряд з цим, щодо доводів апелянта, які стосуються розміру збитків, що є предметом розгляду у даній справі апеляційний суд вважає, що вони частково заслуговують на увагу виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що страхова компанія позивача сплатила за ремонт автомобіля (разом з ПДВ) 144 406.62 грн., згідно актів виконаних робіт, а отже вартість відновлювального ремонту, визначена в Звіті від 20.11.2019 року (170 024,14 грн.) не відповідає реальним збиткам позивача. Враховуючи наведене, розмір втрати товарної вартості слід вираховувати з реальної вартості відновлювального ремонту. Відповідно до формули, зазначеної в Звіті від 20.11.2019 року, де ВТВ - втрата товарної вартості КТЗ визначається за формулою:

ВТВ= X/100 (С + Свр), де

С (ринкова вартість автомобіля Позивача згідно Звіту без урахування аварійних пошкоджень) = 1 532 826,32 грн.;

Свр (вартість відновлювального ремонту): 144 406,62 згідно Актів виконаних робіт

Позивача;

* (коефіцієнт втрати товарної вартості) визначається за співвідношеннями А та В:

A = Свр/C;

А = 144 406,62/1 532 826,32 = 0,094;

В = Cp/(Cc+См);

B = 34 160,00/ (8 787,61 + 120 244,52) = 0,26;

Отже, ВТВ = 2,0/100 * (144 406,62 + 1 532 826,32) = 33 544,65 грн.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими, а позовні вимоги є доведеними і обґрунтованими частково в розмірі 33 544,65 грн.

Крім того, такими, що заслуговують на увагу, апеляційний суд вважає доводи апелянта в частині стягнення витрат на проведення оцінки матеріального збитку в розмірі 2 500 грн., оскільки згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про страхування», тільки втрата товарної вартості (за умови доведення її визначення відповідно до чинного законодавства України) стягується з винуватця ДТП, всі інші витрати покладаються на страхову компанію.

Доказів, що такі витрати подавалися для відшкодування до страхової компанії і в їх відшкодуванні було відмовлено матеріали справи не містять.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції викладені у рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року частково не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду в частині стягнення втрати товарної вартості підлягає зміні, шляхом зменшення її розміру до 33 544,65 грн., а в частині стягнення витрат за проведення експертного висновку скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Що стосується висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року щодо відмови у стягненні витрат на правову допомогу апеляційний суд вважає, що такі висновки судом зроблені передчасно, а, отже, не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, оскільки з матеріалів справи вбачається, що стороною позивача в заяві від 19 листопада 2021 року (а.с.162), тобто до судових дебатів у справі, було повідомлено суд, що всі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

За таких обставин, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в цій частині є необґрунтованим та безпідставним і підлягає скасуванню.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині ухвалення додаткового рішення від 03 листопада 2022 року, слід зауважити про таке.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Апеляційний суд не бере до уваги довід апеляційної інстанції про те, що в рішенні від 04 жовтня 2022 року вже було відмовлено в частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки, як вже було зазначено вище в постанові, таке рішення суду першої інстанції є передчасним, ураховуючи, що 19 листопада 2021 року представником позивача було подано до суду письмову заяву, в якій позивачем повідомлялося, що докази на підтвердження розміру судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Також апелянт в доводах апеляційної скарги вказував, що судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. є неспіврозмірними сумі збитків, які має намір стягнути позивач. Окрім того, відсутні акти наданих послуг та звіт, не надано оригіналу квитанції про перераховані кошти.

Колегія апеляційного суду не бере до уваги вказані доводи апеляційної скарги, зважаючи на те, що, як вбачається з матеріалів справи, представником позивача до клопотання про вирішення питань розподілу судових витрат було додано Акт № 01/1022 прийому наданої правової допомоги згідно з Додатковим договором № 2 від 06 лютого 2020 року до Договору про надання правової допомоги № 01/140119 від 14 січня 2019 року (а.с.194) та платіжне доручення № 12346520 від 06 жовтня 2022 року (а.с.195), а також рахунок-фактуру на загальну суму 24 000 грн. 00 коп. (а.с.196). Окрім того, матеріали справи містять копію Договору про надання правової допомоги № 01/140119 від 14 січня 2019 року (а.с.99-102) та копію додаткового договору № 2 від 06 лютого 2020 року до Договору про надання правової допомоги № 01/140119 від 14 січня 2019 року (а.с.103-104).

Відповідно до п. 6.1. Договору про надання правової допомоги № 01/140119 від 14 січня 2019 року за правову допомогу, що надається адвокатом, Клієнт сплачує винагороду (гонорар), розмір якої визначається сторонами додатковими договорами до цього договору (а.с.100).

Зі змісту додаткового договору № 2 від 06 лютого 2020 року до Договору про надання правової допомоги № 01/140119 від 14 січня 2019 року вбачається, що сторони погодили розмір гонорару, умови його виплати за наступне доручення: клієнт доручає а Адвокат виконує правову допомогу з питань відшкодування збитків заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди Клієнту, в наступному порядку та за наступним гонораром: аналіз документів та законодавства - 1000 грн.; Формування та підготовка правової позиції - 1200 грн.; Консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи) - 800 грн.; Підготовка, складання та направлення Претензії про відшкодування матеріальних збитків - 2000 грн. Підготовка, складання та направлення Позовної заяви до Суду - 3000 грн.. (у випадку відмови сплати в добровільному порядку); Підготовка, складання та направлення відповіді на відзив - 2000 грн. (у випадку направлення відзиву Клієнту); Участь у судовому засіданні - 2000 грн. (2000 грн. за кожне засідання не залежно від часу його проведення) (а.с.103).

Отже, судові витрати позивача на правову допомогу підтверджені належними та достатніми доказами, які містяться в матеріалах справи.

Водночас апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат представника позивача Трошина О.А. на професійну правничу допомогу до 7 000 грн.

Поряд з цим, визначаючи розмір судових витрат позивача, пов`язаних з правовою допомогою, апеляційний суд також бере до уваги, що відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

А відтак, зважаючи, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в частині стягнення втрати товарної вартості слід змінити, зменшивши розмір відшкодування до 33 544,65 грн., а в задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 2 500 грн. було відмовлено, розмір витрат на правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення пропорційно задоволеним позовним вимогам з 7 000 грн. до 4340 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року не повною мірою є законним і обґрунтованим, судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України в частині стягнення втрати товарної вартості підлягає зміні, в частині стягнення витрат на проведення експертного дослідження скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу скасуванню.

Поряд з цим Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року слід змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в частині стягнення втрати товарної вартості змінити, зменшивши розмір відшкодування до 33 544,65 грн.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в частині стягнення витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 2 500 грн. скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу скасувати.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року змінити, зменшити розмір витрат на правову допомогу з 7 000 грн. до 4 340 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова