Справа № 142/271/22
Провадження № 22-ц/801/1225/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гринишина А. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуСправа № 142/271/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року, ухвалене суддею Гринишиною А.А. в смт Піщанка, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської селищної ради, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила відібрати у батька дитини - ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину матері дитини - ОСОБА_2 за місцем її проживання.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 28 серпня 2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який за рішенням суду від 05 червня 2019 року розірвано.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , який залишився проживати разом із матір`ю в АДРЕСА_1 , та був зареєстрований за вказаною адресою.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 24 червня 2020 року було визначено участь батька у вихованні малолітнього сина. Відповідач безперешкодно зустрічався з сином і позивач йому в цьому ніколи не перешкоджала. В кінці грудня 2020 року ОСОБА_1 без її дозволу та згоди самостійно забрав у неї сина та виїхав з ним до місця своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу ОСОБА_1 утримує сина у себе, не допускаючи до нього позивача. За майже півтора роки позивач лише один раз змогла побачитись та поспілкуватись з сином.

У березні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 . Вказане рішення постановою Київського апеляційного від 22 лютого 2022 року залишено без змін.

16 грудня 2021 року ОСОБА_2 приїхала до с. Дмитрашівка для того, щоб забрати сина додому, однак, ОСОБА_1 їй у цьому перешкодив, спричинивши тілесні ушкодження.

ОСОБА_1 відмовляється виконувати вказане рішення суду та продовжує утримувати сина у себе, не бажаючи віддати його позивачу, з якою було визначено місце проживання дитини.

14 червня 2022 року за невиконання рішення суду було внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на момент звернення до суду із позовом проводиться досудове розслідування.

Вказане є підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року позов задоволено.

Відібрано у батька дитини - ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері дитини - ОСОБА_2 за місцем її проживання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У скарзі зазначає, що повернення дитини за місцем проживання матері суперечитиме в першу чергу інтересам дитини, оскільки вже два роки син проживає з батьком, за місцем проживання дитина пішла до шкоди, має друзів, забезпечена належними умовами для свого розвитку та перебуває в тісному зв`язку з батьком, а тому вилучення дитини зі звичного середовища спричинить лише ситуативний негативний вплив на психоемоційний стан дитини, що не взято судом до уваги. Станом на 25 грудня 2020 року були відсутні будь-які рішення щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, так і розпорядження служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, а томі він не змінював місце проживання дитини, не викрадав її та не утримує дитину проти її волі, а тому відсутні підстави для застосування ст. 162 СК України. Повернення сина за місцем проживання позивача створюватиме небезпеку для життя і здоров`я дитини, так як на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, а проживання в м. Києві не забезпечить дитині найкращих інтересів. Судом розглянуто заяви про відвід з порушенням встановленого законом порядку. Судом безпідставно відмовлено в задавнені клопотань про витребування висновку органу опіки щодо доцільності відібрання дитини та щодо опитування дитини в судовому засіданні.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що з 28 серпня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року (а.с.15-16 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 травня 2015 року (а.с.13 т.1).

Місце проживання ОСОБА_3 з 13 жовтня 2015 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №42992889 від 13 вересня 2019 року, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА (а.с.14 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року у справі №754/6063/19, яке набрало законної сили 17 грудня 2019 року, ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 22 квітня 2019 року.

На виконання вказаного рішення суду 09 січня 2020 року видано виконавчий лист, 14 вересня 2021 року начальником відділу Крижопільського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Барабашем О.М. прийнято виконавче провадження №61156576 з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с.35, 36 т.1).

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 червня 2020 року №421 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітніх дітей» визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та щоп`ятниці з 18-30 год. до 21-00 год., щосуботи з 10-00 год. до 20-00 год. (а.с.17 т.1).

З кінця грудня 2020 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечувалося сторонами.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року в цивільній справі №754/3411/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено (а.с.18-21 т.1).

Начальник Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Барабаш О. листом від 07 червня 2022 року №5537 повідомив представника ОСОБА_2 , що рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10 вересня 2021 року у справі №753/2392/21 не може бути виконано виконавчою службою, оскільки вказане рішення суду не передбачає заходів примусового виконання (а.с.38 т.1).

14 червня 2022 року до Єдиного державного реєстру судових рішень було внесено відомості за ч. 1 ст. 382 КК України, а саме за невиконання судового рішення (а.с.39 т.1).

Начальник Служби у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області Кочерган Ю. листом від 16 травня 2022 року №16.1-15-162 повідомила представника ОСОБА_2 , що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» служба у справах дітей не є суб`єктом, до повноважень якого входить сприяння у виконанні рішень судових органів. Також, відповідно до Положення про Службу у справах дітей Піщанської селищної ради, затвердженого рішенням 17 сесії Піщанської селищної ради 8 скликання від 24 грудня 2021 року №1196 сприяння у виконанні рішення суду не належить до компетенції Служби (а.с.37 т.1).

Позивач, зважаючи на те, що відповідач без її дозволу та згоди самовільно забрав у неї малолітнього сина ОСОБА_3 , виїхавши з ним до місця своєї реєстрації у Вінницьку область, не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини та продовжує утримувати сина, вважає, що існує необхідність відібрання малолітнього сина ОСОБА_3 у його батька ОСОБА_1 , повернувши дитину за попереднім місцем проживання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

Встановивши, що ОСОБА_1 без згоди матері, з якою проживав син, самовільно змінив місце проживання дитини, а судовим рішенням, яке набрало законної сили, визначено місце проживання дитини з матір`ю, про наявність якого батько дитини обізнаний та добровільно повернути дитину матері за місцем її постійного проживання відмовляється, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача та інтересів дитини в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що він не змінював місце проживання дитини, у тому числі шляхом викрадення, так як на момент ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення про відібрання дитини в цивільній справі № 754/3411/20 син вже проживав з батьком.

Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідачем не заперечувалося, що після розірвання шлюбу і до 25 грудня 2020 року син проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 в м. Києві.

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

У подальшому, розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 червня 2020 року №421 визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 в конкретні дні тижня та години, що свідчить про те, що до червня 2020 року ОСОБА_1 погоджувався з визначеним місцем проживання дитини разом із матір`ю.

Відповідно до копії повідомлення від 25 грудня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що новорічні свята він проведе разом із сином. Вказано, що з 25 грудня 2020 року син буде перебувати з ним, дідусем та бабусею на території України за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.29 т.1).

Факт направлення такого повідомлення ОСОБА_2 не заперечувався ОСОБА_1

25 грудня 2020 року припадало на п`ятницю - день, який визначений ОСОБА_1 . Дніпровською районною в місті Києві державою адміністрацією для спілкування з сином.

Тобто будучи обізнаним, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва з березня 2020 року перебуває справа про визначення місця проживання дитини з матір`ю та, всупереч розпорядженню Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 червня 2020 року про визначення способів участі батька у вихованні дитини, ОСОБА_1 25 грудня 2020 року без дозволу матері, з якою проживала дитина, забрав та вивіз сина на постійне місце проживання в с. Дмитрашівка Вінницької області.

Примусова та самовільна зміна відповідачем місця проживання дитини свідчить про недобросовісність останнього у виконанні ним своїх як батьківських обов`язків, так і обов`язків, встановлених розпорядженням районної державної адміністрації, і ці дії порушують права як матері, так і дитини у їх взаємному спілкуванні.

У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я.

Матеріали справи не містять доказів того, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, створюватиме загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, не встановлено.

Та обставина, що дитина вже два роки живе з батьком, перебуває з батьком у тісному зв`язку, пішла до школи та має друзів не може свідчити про зміну обставин таким чином, що повернення дитини суперечило б її інтересам.

Зважаючи на вік дитини (сім років), а також те, що до п`яти років і семи місяців дитина проживала разом із матір`ю, апеляційний суд вважає, що дитині не потрібно буде докладати значних зусиль задля повернення до попередніх умов життя та адаптування до нових умов. У даному випадку розірвання постійного зв`язку матері з дитиною відбулося поза її волею.

Апеляційний суд враховує, що на момент зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 він вже був зарахований до навчального закладу за місцем проживання матері - середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів №158 м. Києва, що встановлено рішенням суду в цивільній справі №754/3411/20.

Тобто саме дії ОСОБА_1 початково призвели до зміни звичного середовища дитини, в якому він ріс та розвивався.

Слід зазначити, що малолітній ОСОБА_3 наразі позбавлений материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку із матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер виходячи з віку дитини, а тому відібрання дитини від батька та передання її матері за місцем проживання буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

ОСОБА_1 стверджує, що повернення сина за місцем проживання матері у місті Києві створюватиме небезпеку для життя і здоров`я дитини, так як на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан і повітряна тривога у місті Києві оголошувалася 733 рази, тоді як у місті Вінниці лише 590 разів.

Вказана обставина не свідчить про те, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері створюватиме загрозу її життю та здоров`ю, оскільки воєнний стан наразі введений на всій території України. Передбачити локалізацію повітряних тривог, їх кількість та періодичність не є можливим. Небезпека існує на всій території України, в тому числі і у Вінницькій області.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що судом неправомірно відмовлено в задоволенні клопотань про витребування висновку органу опіки щодо доцільності відібрання дитини та щодо опитування дитини в судовому засіданні за участі дитячого психолога, однак, вказані доводи відхиляються апеляційним судом.

Як встановлено з матеріалів справи, 13 вересня 2022 року від ОСОБА_1 до суду першої інстанції надійшло клопотання про витребування у Служби у справах дітей Піщанської селищної ради письмового висновку щодо доцільності відібрання дитини у батька ОСОБА_1 (а.с.159-162 т.1).

Цього ж дня від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому він просив: залучити до участі у справі в якості спеціаліста дитячого психолога, визначеного Службою у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області; заслухати думку та опитати в судовому засідання дитину; зобов`язати визначеного Службою у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області дитячого психолога з`явитися в судове засідання для участі в опитуванні дитини (а.с.159-162 т.1).

Розглянувши вказані клопотання суд першої інстанції ухвалою від 06 жовтня 2022 року відмовив в їх задоволенні. Вказав, що предметом розгляду даної справи є відібрання у батька дитини малолітнього сина та повернення дитини матері дитини за місцем її проживання, визначеного за рішенням суду. Тому наявність висновку щодо доцільності відібрання дитини у батька у даній категорії справ не є змістом предмету спору та джерелами його доказування. При вирішенні питання про залучення до участі у справі в якості спеціаліста дитячого психолога, з`ясування думки дитини та опитування її в судовому засіданні суд виходив з того, що інтереси дитини є першочерговими, отже суд має дослухатися і до думки самої дитини та її бажань. Проте згода на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Предметом розгляду даної справи не є вирішення спору щодо виховання дитини, місця проживання, позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління майном дитини.

Незаконність вказаних висновків суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не доведено, а відтак ці висновки не спростовано.

Частинами 4-6 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер.

У даному випадку, ненадання висновку органами опіки і піклування, які були залучені судом до участі у справі і не заперечували проти вимог позову, за наявності достатніх та достовірних доказів, які надають суду можливість визначити інтереси дитини й ухвалити мотивоване судове рішення не свідчить про порушення судом положень ч. 5 ст. 19 СК України.

Служба у справах дітей Піщанської селищної ради у поданій письмовій заяві підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 .

Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації при прийнятті рішення просила прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.

Оскільки судом у даному випадку вирішується питання щодо правових наслідків протиправної поведінки одного з батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини, яке вже є визначеним на підставі рішення суду, тому і підстави для надання такого висновку відсутні.

З цих підстав відсутні підстави і для з`ясування думки дитини.

Доводи апеляційної скарги про неврахування думки дитини щодо її бажання проживати разом із батьком є непереконливими також і з огляду на малолітній вік дитини, тривалий час проживання з батьком та конфлікт між батьками щодо визначення місця її проживання.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги з приводу розгляду судом заяв про відвід судді з порушенням порядку, що визначений нормами цивільного процесуального кодексу України.

Зокрема, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує, що у зв`язку з порушенням порядку здійснення автоматизованого розподілу поданого ним зустрічного позову до ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини він подав заяву про відвід судді Гринишиної А.А., яка, розглядаючи заяви про відвід не тільки не врахувала наявність беззаперечної підстави для відводу, а розглянула заяви про відвід з порушенням встановленого порядку.

Встановлено, що 05 жовтня 2022 року судом розглядалася вказана цивільна справа.

З метою вирішення заявлених в судовому засіданні клопотань, серед яких не було заяви про відвід, суддя Гринишина А.А. вийшла до нарадчої кімнати.

Ухвала за результатами розгляду поданих відповідачем клопотань та закриття підготовчого провадження постановлена 06 жовтня 2022 року.

Також 05 жовтня 2022 року від ОСОБА_2 надійшла (зареєстрована) заява про відвід судді Гринишиної А.А. (з підстав здійснення автоматизованого розподілу зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини з порушенням встановлених законом вимог), тобто в день розгляду справи, під час перебування судді в нарадчій кімнаті.

У ч. 2, 3 ст. 40 ЦПК України зазначено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Оскільки судове засіданні у даній справі було призначено на 05 жовтня 2022 року, за результатами проведення якого суддя вийшла до нарадчої кімнати і повернулася з неї лише 06 жовтня 2022 року, зважаючи на те, що наступну дату засідання було визначено лише 06 жовтня 2022 року після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, заява про відвід не підлягала передачі на розгляд іншому судді.

При цьому, питання про відвід вирішено 06 жовтня 2022 року, після виходу судді з нарадчої кімнати, окремим процесуальним документом.

Повторна заява про відвід (з підстав розгляду вперше поданої заяви про відвід з порушенням вимог закону) була подана ОСОБА_1 25 листопада 2022 року, судове засідання у справі було призначено на 28 листопада 2022 року.

Відтак, вказана заява також не підлягала передачі на розгляд іншому судді.

Тому підстави стверджувати, що рішення суду ухвалено неповноважним складом суду відсутні.

Щодо оцінки правомірності автоматизовано розподілу зустрічного позову апеляційним судом, то в даному випадку вона не здійснюється, а буде надана Верховним Судом при перевірці законності повернення судом першої інстанції зустрічного позову.

З огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко