н/п 2/490/758/2023 Справа № 490/577/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
15 травня 2023року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Гуденко О.А.
при секретарі Позднякову Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів,-
20.09.2021 року позивач звернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва суду з позовом до відповідачів про стягнення коштів за борговою розпискою,просить суд: стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 392 596, 51 грн. що є еквівалентом 13 840 доларів СШАза офіційним курсом НБУ на день звернення з позовною заявою, та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 925,97 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до усного договору позики в січні 2015 року, позивач ОСОБА_1 передав позичальникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власність грошові кошти в сумі 1700,00 доларів США.
На підтвердження укладання вказаного договору позики, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 власноручно написали розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 позичив 1700 доларів США ( з урахуванням 10 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами та несвоєчасно сплачені відсотки за користування грошовими коштами),які позичальники зобов`язалися повернути позивачу за першою вимогою.
Незважаючи на вказані обставини, відповідачі відмовляються повернути вказані грошові кошти, уникають зустрічі з позикодавцем, не бажають спілкуватись за телефоном. За увесь час після отримання грошей, відповідачі позивачу борг не повернули.
За вказаних вище обставин, позивач і звернувся до суду з даним позовом.
Відзиву від відповідачів не надходило.
Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 02.11.2021 року позовну заяву направлено до Центрального районного суду м.Миколаєва для подальшого розгляду за підсудністю- за останнім відомим місцем проживання одного з відповідачів ОСОБА_2 .
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2022 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.
24.01.2022 року згідно частини 6 статті 187 ЦПК України, в порядку досудової підготовки судом надіслано запити до відповідних органів щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, відповідь на які судом не було отримано, в зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та припиненням доступу до Єдиного демографічного реєстру.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.06. 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання по справі.
Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року закрито підготовче судове засідання у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явився, прочас та місце його проведення сповіщений належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі,проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує.
Відповідачі, які належним чином повідомлені про розгляд справи, в тому числі через оголошення на веб-сайті Судової влади України, не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.
За вказаних обставин, з підстав, визначених ст.280 ЦПК України, судом ухвалено про заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , 02.01.2015 року отримала грошові кошти від ОСОБА_6 у розмірі 1000 доларів США зі сплатою 10 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами та несвоєчасно сплачені відсотки за користування грошовими коштами із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою, що підтверджується відповідною письмовою розпискою.
Також, згідно вказаної розписки 02.01.2015 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 зобов`язались повернути запозичені ОСОБА_2 кошти у разі їх неповернення останньою.
20.01.2015 відповідачі запозичили у позивача ще 300 (триста) доларів США на тих самих умовах.
23.01.2015 ОСОБА_3 запозичив у позивача 400 (чотириста) доларів США і зобов`язанням повернути їх за першою вимогою та сплатою 10% щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами та несвоєчасно сплачені відсотки за користування грошовими коштами.
23.01.2015 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зобов`язались повернути запозичені ОСОБА_3 кошти у разі їх неповернення останнім.
Згідно зазначених у обох розписках відомостей - 10 січня 2028 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили відстрочити виконання зобов`язань за цими розписками до 30 грудня 2017 року.
Однак, свого обов`язку щодо сплати коштів, відповідачі не виконали, за вимогами повернути гроші ухиляються та відмовляють у поверненні.
За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.
Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.
Згідно із ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
Крім того, відповіднодо ст. 1049 Цивільного Кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За атакого, суд вважає встановленим, що сторони договору позики узгодили кінцевий строк виконання зобов`язань - 31 грудня 2017 року.
За такого, суд вважає встановленим, що позичальник ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за договором позики від 02.01.2015 року у загальному розмірі 1300 доларів США, які підлягають стягненню з неї на користь позикодавця ОСОБА_1 .
Також, суд вважає встановленим, що позичальник ОСОБА_3 не виконав свої зобов`язання за договором позики від 23.01.2015 року у загальному розмірі 400 доларів США, які підлягають стягненню з нього на користь позикодавця ОСОБА_1 .
Щодо стягнення відсотків за час користування кредитом.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Так, сторони договору позики узгодили розмір відсотків - 10% щомісячно за час користування позичковими коштами.
Отже, за договором позики від 02.01.2015 року розмір відсотків становить 130 доларів США щомісячно, а за договором позики від 23.01.2015 року - 40 доларів США щомісячно.
Строк користування кредитними коштами згідно узгодженого сторонами строку становить 36 місяців за договором від 02.01.2015 року та 35 місяців за договором від 23.01.2015 року.
Велика палата Верховного суду у постанові по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позиція Великої палати ВС полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).
Сторонами обумовлено строк повернення коштів за вимогою позикодавця - 31.12.2017 року. Відтак, проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку позики, а саме до моменту пред`явлення вимоги - 31.12.2017 року.
При цьому суд звертає увагу, що позивач, заявляючи вимогу про стягнення процентів невірно визначив суму процентів, визначаючи їх розмір, визначивши період користування позикою, а саме здійснив нарахування відсотків поза межами строку зазначеного в договорах позики.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі №149/1499/18 звертає увагу на те, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).
Тобто, позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою за період після настання терміну повернення позики, в даному випадку після 31 грудня 2017 року, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Як вбачається зі змісту основних умов договору позики, та розписки сума позики визначена у доларах США , отже сторони погодили, що основна сума боргу за договорами позики повинні бути сплачені в доларах США .
Отже, зважаючи, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконані зобов`язання щодо сплати основної суми боргу за договором позики від 02 січня 2015 року та від 23.01.2015 року відповідно, чим порушено права позивача, тому таке порушення підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з:
- відповідача ОСОБА_2 на користь позивача основної суми боргу в розмірі 1300 доларів США та відсотків за користування позикою за період з 02.02.2015 року по 31.12.2017 року у розмірі 4680 доларів США ( 130 дол. х36 міс) , що еквівалентно 132 724,80 грн за курсом НБУ станом на час звернення до суду,
- відповідача ОСОБА_3 на користь позивача основної суми боргу в розмірі 400 доларів США та відсотків за користування позикою за період з 23.01.2015 року по 31.12.2017 року у розмірі 1 400 доларів США ( 40 дол. х 35 міс) , що еквівалентно 39 704 грн за курсом НБУ станом на час звернення до суду.
Щодо стягнення боргу в солідарному порядку.
Відповідно до ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
За положенями ст. 553 ЦК України. за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
За положенями ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
За положенями ст. 555 ЦК України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.
Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.
Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, що склалаися між позивачем та ОСОБА_3 ,, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідчють змісту поруки за зобов`язаннями ОСОБА_2 за договором позики від 02.01.2015 року; правовідносини, що склалися між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідають змісту поруки за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором позики від 23.01.2015 року
Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.
Оскільки вказані договори позики укладені в січні 2015 року, строк виконання основного зобов`язання строни погодили 31.12.2017 року, а з вказаними вимогами до поручителів кредитор звернувся до суду в вересні 2021 року - то за спливом трирічного строку, який є присічним ( доказів звернення до поручителів за вказаний період позивач суду не надав) - суд приходить до висновку про припинення поруки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за зобов`язаннями ОСОБА_2 за договором позики від 02.01.2015 року; та поруки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором позики від 23.01.2015 року.
Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.1. ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 1695,92 грн, з відповідача ОСОБА_3 , - 510,48 грн . судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову.
Керуючись ст.ст.2,12,13, 19,81,89,141, 263,265,280-281 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів- задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму основного боргу за договором позики від 02 січня 2015 року у розмірі 1300 доларів США та 132 724,80 грн відсотків за користування позикою за період з 02.02.2015 року по 31.12.2017 року, та 1695,92 грн. судового збору.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму основного боргу за договром позики від 23.01.2015 року в розмірі 400 доларів США та 39 704 грн відсотків за користування позикою за період з 23.01.2015 року по 31.12.2017 року , та 510,48 грн. судового збору.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів- відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2023 року.

Суддя О.А. Гуденко