Справа № 576/504/20
Провадження № 2/576/2/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.23 м. Глухів

Суддя Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапон О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Глухівського міськрайонного суду Сумської області із вказаним позовом, в якому просила поділити спільне майно подружжя-житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1000га, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , визнавши за нею право житлового будинку з приміщеннями: 1-1 площею 10,9 кв.м, 1-2 площею 9,8 кв.м, 1-3 площею 5,0 кв.м, 1-4 площею 12,4 кв.м, 1-5 площею 11,1 кв.м, 1-8 площею 15,5 кв.м, а також господарські будівлі: терасу а-1, літню кухню В, сараю Б, погріб Пг, погріб ПгІ. За відповідачем визнати право власності на частину житлового будинку з приміщеннями: 1-6 площею 11,5 кв.м, 1-7 площею 20,2 кв.м та господарські будівлі: гараж Г, сараю Б та вбиральню У.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 08.10.1991 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, спільно проживає з ним, але фактично сімейні відносини припинені. Добровільно здійснити поділ спільного майна відповідач відмовився, що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

В подальшому позовні вимоги змінила, остаточно просить визнати спірне домоволодіння та земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя, визнавши за нею право власності на одну другу частку вказаного нерухомого майна.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на одну другу частку домоволодіння те земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки це майно дійсно було придбане ними в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Так, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.10.1991 року, про що свідчить копія відповідного свідоцтва.

З копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 02.05.2015 є титульним власником житлового будинку загальною площею 99,2 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м, по АДРЕСА_1 .

За технічним паспортом, який був складений станом на 28.02.2020, у будинку наявні чотири житлові кімнати (А1-4, А1-5, А1-6, А1-7) площею 12,4 кв.м, 11,1 кв.м, 11,5 кв.м та 20,2 кв.м відповідно, коридор А1-1 площею 10,9 кв.м, кухня А1-2 площею 9,8 кв.м., санвузол А1-3 площею 5,0 кв.м, передпокій А1-8 площею 15,5 кв.м, тераса А1-І площею 4,8 кв.м. Загальна площа будинку складає 101,2 кв.м, житлова 55,2 кв.м.

Також на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 031464 від 31.01.2006 ОСОБА_2 володіє земельною ділянкою з кадастровим номером :01:005:0089 площею 0,1000 га у АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Учасники справи не заперечують, що спірні будинок та земельна ділянка є спільною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, норми статті 60 СК України передбачають презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким, чином, враховуючи, що набуті учасниками справи в період шлюбу спірні житловий будинок та земельна ділянка під ним є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності - на 1/2 частину вказаного майна, а за відповідачем, відповідно, також право власності на його частину.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з задоволенням позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 206, 211, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0089 площею 0,1000 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0089 площею 0,1000 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0089 площею 0,1000 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12412 грн. понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Глухівського міськрайонного суду О.В. Сапон