Дата документу 19.05.2023 Справа № 333/1022/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1022/22 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/844/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Усенка Антона Володимировича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя

від 07 грудня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.10.2019р. між сторонами було укладено кредитний договір № CL-229182, згідно вимог якого відповідач отримав кредит у розмірі 314 650,42 грн. строком до 21.10.2024р. зі сплатою відсотків за процентною ставкою 35% річних.

АТ «Кредобанк» вказує, що виконало свої зобов`язання за договором у повному обсязі, а саме, надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в розмірі 314 650,42 грн. В свою чергу, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 08.12.2021р. утворилась заборгованість за тілом (поточним і простроченим) кредиту у розмірі 293 312,95 грн. та по відсоткам (поточними і простроченими) у розмірі 47 748,94 грн. У зв`язку з порушенням кредитних зобов`язань зі сторони відповідача, 13.09.2021р. АТ «Кредобанк» направив досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості на адресу ОСОБА_1 . Однак відповідач у добровільному порядку не бажає виконувати умови кредитного договору.

З вище наведених підстав позивач просить суд достроково стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 293 312,95 грн. та по відсоткам у розмірі 47 748,94 грн., а також судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 5 115,93 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 34 106,18 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 284 406 (двісті вісімдесят чотири тисячі чотириста шість) грн. 43 коп. заборгованості за тілом кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 4 266 (чотири тисячі двісті шістдесят шість) грн. 17 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Усенка А.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Вобґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Усенка А.В.зазначила, що нею не було отримано вимогу банку про дострокове повернення кредиту, а тому у банку не настало право вимоги повернення всієї суми кредиту.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до приписів ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2019р. між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір № CL-229182, відповідно до п. 2.1 якого сума кредиту складає 314 650,42 грн. Строк кредитування визначено 60 місяців, тобто до 21.10.2024р.

Згідно з п. 2.4 договору, кредит надано на наступні цілі: на поточні потреби 10 920,69 грн., решту суми кредиту на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості, що виникла у ОСОБА_1 як перед цим же банком, так і перед іншими банками ( а.с. 23).

На виконання умов кредитного договору № CL-229182 АТ «Кредобанк» перерахував ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 314 650,42 грн., що підтверджується меморіальними ордерами від 22.10.2019р.: № 60973405 на суму 14 789 грн., № 60973409 на суму 7763,86 грн., № 60973407 на суму 16349 грн., № 60973413 на суму 55 796,75 грн., № 60973411 на суму 7 966,04 грн., № 60973417 на суму 169 777,08 грн., № 60973419 на суму 3 1288 грн., № 60973423 на суму 10 920,69 грн., а також випискою про рух грошових коштів по рахунку з 22.10.2019р. по 08.12.2021р.

Порядок погашення кредиту та відсотків за узгодженою ставкою 35 % ( п. 4.1 договору) передбачався Графіком платежів, згідно з яким протягом 60 місяців відповідач мала здійснювати щомісячні платежі в сумі 11 275 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору щодо здійснення щомісячних платежів, на адресу останньої позивачем направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості від 06.09.2021р. № 309562/2021, відповідно до змісту якої банк вимагає від відповідача достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим кредитним договором у 30-тиденний термін з моменту отримання цієї вимоги у розмірі: 293 312,95 грн. - заборгованість за поточним та простроченим тілом кредиту, 48 363,48 грн. - заборгованість за поточними та простроченими відсотками ( а.с. 29).

Вказану вимогу банк направив на адресу ОСОБА_2 , у якій вона зареєстрована, що підтверджено реєстром поштових відправлень, на якому стоїть печатка ПАТ «Укрпошта» ( а.с. 31).

За розрахунком АТ «Кредобанк», за ОСОБА_1 обліковується заборгованість за тілом кредиту в сумі 293 312,95 грн. та відсотками за користування кредитом в сумі 47 748,94 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеними ті обставини, що у ОСОБА_1 виникла прострочена заборгованість за щомісячними платежами по кредитному договору, а тому банк відповідно до умов договору та із їх дотриманням змінив строк кредитування, спрямувавши відповідачу досудову вимогу про повернення кредиту. При цьому, суд ретельно перевірив розрахунок заборгованості, відрахувавши від неї фактично сплачені грошові кошти відповідно до черговості, визначеної умовами кредитного договору, та остаточно визначивши відсутність заборгованості по відсоткам та менший розмір заборгованості за тілом кредиту, яке стягнув у визначеній ним сумі у розмірі 284 406,43 грн. Також суд стягнув судові витрати, визначивши витрати на професійну правничу допомогу за принципом співмірності у розмірі 4 000 грн. (замість заявлених 34 106,18 грн.).

Єдиним доводом апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є те, що вона не отримувала вимогу банку від 06.09.2021р. № 309562/2021, а отже у банку не настало право вимоги щодо повернення кредиту достроково, перевіривши який за матеріалами справи та з урахуванням правових позицій Верховного Суду, колегія визнає обгрунтованим за наступним вмотивуванням.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо-в`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього

кодексу.

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.

Отже, на правовідносини банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб з 10 червня 2017 року поширюється Закон України "Про споживче кредитування".

За змістом пункту 9 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" споживач - це фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит.

Споживчий кредит це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 ч. 1 статті 1 ЗУ «Про споживче кредитування»).

Положеннями статті 16 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Апеляційним судом встановлено, що укладений між сторонами у цій справі кредитний договір № CL-229182 від 22.10.2019р. є споживчим, що підтверджується пунктом 2.4 наданий на поточні потреби та на погашення (рефінансування) інших кредитних заборгованостей (тобто за іншими банківськими послугами ), а також тим, що з боку банку він укладений директором Департаменту споживчого кредитування.

06.09.2021р. банком ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № CL-229182 від 22.10.2019р.,яке повинно бути проведено протягом 30 днів з дати отримання вимоги.

Таку вимогу позивач обґрунтував посилаючись на п.п. 3.3, 6.9, 6.10 договору.

Згідно з наведеними пунктами договору сторони дійшли згоди, що банк має право припинити кредитування позичальника у випадку порушення останнім істотних умов кредитного договору, зокрема, прострочення сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменше на один календарний місяць ( п. 3.3.2); банк у цьому випадку вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника ( п. 6.9).

Відповідно до пункту 6.10 кредитного договору, позичальник зобов`язаний після отри-

мання повідомлення банку, передбаченого п. 6.9 кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказані у повідомленні, протягом тридцяти календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку.

Судом встановлено, що вказане повідомлення направлено банком на адресу відповідача, але останньою отримано не було. Проте суд першої інстанції вважав, що достатнього було лише підтвердження направлення позичальнику такої вимоги, що було доведено банком долученим реєстром, проштампованим ПАТ «Укрпошта».

Відхиляючи пояснення представника відповідача щодо відсутності права банку на дострокове повернення кредиту у випадку неотримання вимоги позичальником, суд першої інстанції вказував, що у разі неотримання досудової вимоги щодо дострокового погашення заборгованості відповідач не була позбавлена можливості виконувати зобов`язання за кредитним договором. А тому у зв`язку із порушенням умов кредитного договору суд вважав очевидним та обгрунтованим звернення банку до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором.

Така позиція суду першої інстанції не відповідає умовам кредитного договору, приписам ЗУ «Про споживче кредитування» та останній правовій позиції Верховного Суду.

Так, у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

Проте у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України "Про захист прав споживачів" в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: "суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав спо-

живачів. Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано.

Верховний Суд у подальших своїх постановах підтримав цей правовий висновок, вказуючи про необхідність виконання банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, тому, враховуючи те, що кредитний договір № CL-229182, укладений між ОСОБА_1 та банком, є споживчим, вказаний висновок підлягає застосуванню під час вирішення заявлених позовних вимог у цій цивільній справі, що наразі переглядається апеляційним судом.

Таким чином, вказані доводи апелянта ОСОБА_1 колегія визнає обґрунтованими, оскільки остання не отримала вимоги банку про дострокове повернення кредиту, а тому банк не набув відповідного права на погашення всієї кредитної заборгованості достроково (простроченої і поточної), а має право лише на стягнення простроченої заборгованості, яку визначив за позовною заявою станом на 08.12.2021р.

За вказаних обставин, колегія відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду та частково задовольняє апеляційну скаргу відповідача, оскільки з неї слід стягнути прострочену заборгованість, частково задовольнивши позов банку, яку банк включив до загального розміру заборгованості.

З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 08.12.2021 року прострочена заборгованість відповідача перед банком становила: за відсотками 47 748,94 грн., прострочене тіло кредиту 21 259,12 грн.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 внесла декілька платежів на погашення заборгованості: 30.05.2022 та 31.05.2022 23 000 грн., що підтверджується квитанціями № 0.0..1, 0.0., а також випискою по особовому рахунку відповідача.

Відповідно до заяви представника АТ «Кредобанк» від 12.10.2022р. (вх.. 22759/22Вх), оплата в розмірі 12 000 грн., що здійснена 30.05.2022р., розподілилась на погашення відсотків; оплата в розмірі 11 000 грн., що здійснена 31.05.2022р., розподілилась наступним чином: 1170,11 грн. на погашення тіла кредиту, 9 829,89 грн. на погашення відсотків по кредиту.

Тому, виходячи із визначеної апеляційним судом простроченої заборгованості, слід відняти вказані суми: тіло кредиту становитиме 21 259,12 1170,11 = 20 089,01 грн.; прострочені відсотки складуть 47 748,94 12 000 9 829,89 = 25 919,05 грн.

З виписки по особовому рахунку відповідача також вбачається, що вона сплатила на користь АТ «Кредобанк» 01.08.2022р. та 29.09.2022р. заборгованість на загальну суму 23 000 грн. (двома платежами по 11 500 грн.).

Відповідно до вимог п. 6.6.1.1 договору, при погашенні заборгованості за кредитним договором у першу чергу погашаються прострочені платежі по процентам за користування кредитом. Тому сплачену суму у розмірі 23 000 грн. слід віднести на погашення прострочених процентів: 25 919,05 23 000 = 2 919,05 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню прострочена заборгованість станом на 08.12.2021р. з урахуванням платежів від 30.05.2022р., 31.05.2022р., 01.08.2022р., 29.09.2022 у таких сумах: прострочене тіло кредиту 20 089,01 грн., прострочені відсотки 2 919,05 грн., а всього 23 008,06 грн.

Частково задовольняючи вимоги банку, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Так, у апеляційній скарзі відповідач не навела доводів щодо неправильності або необґрунтованості стягнення з неї витрат банку на правову допомогу у розмірі 4000 грн., а тому колегія визначає вказану суму до стягнення з відповідача на користь банку, вирішуючи це питання відповідно до приписів ч. 13 статті 141 ЦПК України.

Щодо судового збору, колегія наводить наступний розрахунок.

За подання позовної заяви майнового характеру із ціною позову на суму 341 061,89 грн. банком сплачено судовий збір в сумі 5 115,93 грн., а задоволено позов на суму 23 008,06 грн. тому до компенсації банку належить сума судового збору: 5 115,93 х 23 008,06 : 341 061,89 = 345,12 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 7673,90 грн., а у позові відмовлено на суму 318 053,83 грн. Тому до компенсації відповідачу належить сума судового збору: 7 673,90 х 318 053,83 : 341 061,89 = 7 156,21 грн.

Взаємозарахуванням судових витрат, належних кожній із сторін за рахунок іншої, визначається сума на користь відповідача в такому розмірі: 7 156,21 ( 4000 + 345,12) = 2 811,09 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2022 року у цій справі скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» прострочену заборгованість за кредитним договором № CL-229182 від 22.10.2019р., яка утворилась станом на 08.12.2021р. (з урахуванням платежів від 30.05.2022р., 31.05.2022р., 01.08.2022р., 29.09.2022р.), в загальній сумі 23 008 (двадцять три тисячі вісім) гривень 06 копійок, в тому числі, прострочене тіло кредиту у сумі 20 089 (двадцять тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 01 копійка, прострочені відсотки у сумі 2 919 ( дві тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 05 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 811 (дві тисячі вісімсот одинадцять) гривень 09 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 19 травня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова