Справа № 308/5503/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Бедьо В.І.,

за участю:

секретаря судових засідань - Пазяк С.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Галина Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири, скасування державної реєстрації права власності та рішення про державну реєстрацію

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов позов ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 від 14 грудня 2017 року, укладений між позивач та відповідачем (реєстр№1613);

-скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності відповідача на частку зазначеної квартири номер 23941904 від 14.12.2017 року, 18:44:10, внесений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В.;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу) індексний номер 38736874 від 14.12.2017 року 18:46:00 на частку зазначеної квартири.

Позов обґрунтований тим, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_5 , котрий являється правопопередником позивачки. Між тим, укладаючи згаданий договір він перебував у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними внаслідок психічного розладу.

Відповідач правом на правом на подання відзиву не скористався, що згідно з ч.2 ст.191 ЦПК України не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними матеріалами. Проте в межах судового розгляду представник відповідача неодноразово висловлював заперечень проти позову, мотивуючи тим, що позивач та його представник не довели наявність тих обставин, на які вони посилаються як на фактичні підстави позову, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими.

Ухвалою від 21.06.2018 суддя прийняв позову заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 04.10.2018 суд витребував додаткові докази.

Ухвалою від 26.06.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 02.06.2020 суд призначив судово-психіатричну експертизу.

Ухвалою від 07.04.2022 суд замінив позивача.

Ухвалою від 23.08.2022 суд витребував додаткові докази.

Заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

04.08.2010 між ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_5 й ОСОБА_7 як покупцями укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , за яким ОСОБА_5 й ОСОБА_7 набули право власності на вказану квартиру - по частки на кожного, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів від 04.08.2010 №8845918 та витягом про державну реєстрацію прав №27735662 від 22.10.2010.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_3 від 17.10.2017.

14.12.2017 між ОСОБА_5 й відповідачем укладено договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_5 , за яким ОСОБА_5 передав відповідачу, а останній прийняв у власність частини квартири АДРЕСА_6 .

Згідно з п.2 вказаного договору ціна частини квартири, що продається становить 49500 грн. При цьому, як стверджується у договорі, грошові кошти на час його підписання сплачені покупцем готівкою і отримані продавцем особисто до підписання спірного договору.

Право власності позивача на квартиру АДРЕСА_4 підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №115230101 від 24.02.2018, за змістом якої власником частки названої квартири являється ОСОБА_4 , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 14.12.2017 №1613, посвідчений приватним нотаріусом Кузьо Г.В., номер запису про право власності 23941904.

Підставою для внесення запису про право власності значиться рішення приватного нотаріуса Кузьо Г.В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу) №38736874 від 14.12.2017.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2018 у справі №308/2822/18 ОСОБА_5 визнано недієздатним. Вказане рішення набрало законної сили 09.11.2018.

Визнаючи ОСОБА_5 недієздатним, суд виходив із того, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №108 від 26.07.2018 ОСОБА_5 виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі психоорганічного синдрому змішаного ґенезу з вираженим зниженням інтелектуально-мнестичних функцій, внаслідок чого не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №22 від 18.02.2021 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 під час підписання договору, а саме - 14.12.2017 виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі психоорганічногосиндрому змішаного генезу (токсичного, посттравматичного, судинного) з вираженим зниженням інтелектуально-мнестичних функцій. За своїм психічним станом ОСОБА_5 при підписанні договору купівлі-продажу квартири 14.12.2017 року не міг розуміти значення своїх дій, керувати ними, цілеспрямовано вести свої справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_4 від 05.10.2021. При цьому суд з`ясував, що ОСОБА_3 являється сестрою померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_5 , копією свідоцтва про народження № НОМЕР_6 та копією свідоцтва про одруження № НОМЕР_7 .

Вважаючи свої права порушеними, позивач наполягає на наявності підстав для визнання спірного договору недійсним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із такого.

За правилами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Згідно з частиною 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року по справі №496/4851/14-ц суд касаційної інстанції, формулюючи висновок про застосування вищевказаної норми, наголосив на тому, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини 1 статті 225 ЦК України є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За обставин справи, що розглядається, суд з`ясував, що неспроможність ОСОБА_5 , на час укладення та підписання оспорюваного договору розуміти значення своїх дій, керувати ними, цілеспрямовано вести свої справи стверджується висновком судово-психіатричного експерта №22 від 18.02.2021, позаяк він нібито виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі психоорганічногосиндрому змішаного генезу (токсичного, посттравматичного, судинного) з вираженим зниженням інтелектуально-мнестичних функцій.

Утім, суд критично оцінює доказове значення згаданого висновку, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1-4 статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд вказує на те, що предметом експертного дослідження було з`ясування психічного здоров`я ОСОБА_5 станом на момент укладення та підписання оспорюваного договору купівлі-продажу. Між тим, суд зауважує, що експертами досліджувалися виписки з історії хвороби ОСОБА_5 №811, 1354 за 2015 рік, №283/18 з психіатричного відділення обласного наркологічного диспансеру, консультаційний висновок спеціалістів приватного медичного центру «НЕЙРОМЕД» від 28.03.2018 та інша медична документація, вказана в пункті 18 висновку експерта №22 від 18.02.2021.

Доцільно зазначити про те, що персоніфікована в експертному висновку документація хронологічно стосувалася психічного здоров`я ОСОБА_5 станом на (1)періоди до укладення оспорюваного договору (документація за 2015 рік), та (2)періоди після укладення договору (документація за 2018 рік і новіша), тоді як відомості щодо психічного здоров`я ОСОБА_5 за 2017 рік матеріали справи не містять та експертами не досліджувалися.

Понад це, суд звертає увагу на тому, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2018 у справі №308/2822/18 ОСОБА_5 визнано недієздатним. Вказане рішення набрало законної сили 09.11.2018. Означене судове рішення ґрунтується на експертному висновку №108 від 26.07.2018, згідно з яким констатовано, що ОСОБА_5 виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу. При цьому судово-психіатрична експертиза в межах судової справи №308/2822/18 була комісійною та здійснювалася експертами ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , тоді як у справі, що розглядається судом, судово-психіатрична експертиза проводилася трьома експертами, а саме - ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , тобто 2 із 3 експертів, які готували експертний висновок по справі №308/2822/18 брали участь в якості експертів у межах справи №308/5503/18.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі.

У свою чергу, відповідно до частин 1 та 2 статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід. З підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.

Таким чином, суд вказує на те, що участь двох із трьох експертів у справі №308/2822/18 у підготовці експертного висновку фактично була підставою для заявлення ними самовідводу від здійснення експертного дослідження у справі №308/5503/18.

Крім того, суд звертає увагу також і на те, що в період укладення оспорюваного договору ОСОБА_5 вчиняв інші правочини, а саме - видав довіреність №1614.

Отже, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 від 14 грудня 2017 року, укладений між позивач та відповідачем (реєстр№1613) задоволенню не підлягають.

Інших доказів, окрім висновку експертів та досліджуваної ними медичної документації за нерелевантні періоди, на підтвердження існування обставин, які передбачені статтею 225 ЦК України для визнання договору недійсним, матеріали справи не містять.

Як наслідок, позовні вимоги в частині скасування рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень також слід залишити без задоволення, зважаючи на їх похідний характер.

З приводу позовних вимог в частині скасування запису про право власності на спірну квартиру суд вказує на те, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Викладене дає підстави для висновку про те, що на час розгляду та вирішення цього спору такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вищевказаний Закон не передбачає, а тому позовні вимоги в частині скасування запису про право власності на квартири слід залишити без задоволення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Галина Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири, скасування державної реєстрації права власності та рішення про державну реєстраціювідмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.І. Бедьо