ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 703/3251/22
Провадження № 22-ц/821/735/23
Категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Сергун Т.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Яресько Тарас Віталійович

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Наталя Сергіївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діна Петрівна

розглянувши в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Тараса Віталійовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2023 року (ухваленого під головуванням судді Биченка І.Я. в приміщенніСмілянського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше мобіліті», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Наталя Сергіївна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мойсеєнко Діна Петрівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із позовною заявою до ТОВ «Порше мобіліті» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №50016087, за умовами якого ТОВ «Порше Мобіліті» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 388295 грн. 94 коп. на придбання автомобіля «Golf Sportwagen» строком на 48 місяців. Згідно графіка погашення передбачено повернення кредиту частинами, щомісячно на відповідну дату, зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 18,99% на рік.

07 березня 2018 року на забезпечення виконання кредитного договору між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено договір застави автомобіля «Golf Sportwagen» д.н.з. НОМЕР_1 .

Позивач вказує, що 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис №2700 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог відповідача на загальну суму 348698 грн. 31 коп.

23 грудня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва було відкрито виконавче провадження НОМЕР_4.

Позивач вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, так як нотаріусом порушено положення статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5.

Позивач зазначає, що повідомлення ТОВ «Порше Мобіліті» про усунення порушень мало бути надіслано йому та ним отримано. Це обов`язкова умова вчинення виконавчого напису, оскільки у нього, як позичальника, є право надання заперечень щодо заборгованості. Отримання даного повідомлення мало надати йому можливість заперечити проти існування боргу, його розміру, або сплатити борг в разі згоди. Неотримання такого повідомлення від відповідача порушило права позивача в частині висловлення своїх заперечень проти боргу, а тому дану заборгованість не можна вважати безспірною. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави. Тобто, законодавством визначено, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. При цьому, неподання ТОВ «Порше Мобіліті» нотаріусу на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі п.2 ч.1 ст.49 ЗУ «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача вказаної інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів, вказує на незаконність нотаріальної дії.

Також позивачем зазначено, що згідно виконавчого напису, станом на 20.12.2019 з позивача стягувався борг в сумі 348 698 грн. 31 коп, тоді як у вимозі про дострокове погашення кредиту ТОВ «Порше Мобіліті» на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Загальна сума, яка вказана відповідачем у вимозі про дострокове погашення становить 284539 грн. 12 коп. Тобто, зазначає позивач, після надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту відповідач не мав право збільшувати розмір заборгованості та стягувати згідно виконавчого напису збільшену суму боргу.

Позивач стверджує, що заборгованість за виконавчим написом розрахована з порушенням закону, оскільки штраф у розмірі 20% від суми кредиту, нарахований після дати пред`явлення до позичальника вимоги щодо дострокового повергнення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладені обставини, позивач просить суд постановити рішення, яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 20 грудня 2019 року №2700, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки ТОВ «Порше Мобіліті» надало зведену облікову виписку з рахунку клієнта ОСОБА_1 , яка містить в собі терміни, дату та суму сплати заборгованості за кредитним договором №50016087 та суму боргу, де сума заборгованості за кредитом, штрафними санкціями та відсотками, збігається із сумою, зазначеною у вимозі (повідомленні) щодо дострокового повернення кредиту, яка направлялась ОСОБА_1 та яка вказана у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса, а позивачем не спростовано безспірність такої заборгованості на момент вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначив, що лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості.

Також місцевий суд прийшов до висновку про те, що письмові вимоги про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки направлені іпотекодержателем у належний та передбачений законом спосіб.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 17 квітня 2023 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В., вважаючи, що оскаржуване рішення винесене із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при недостатньо повному дослідженні дійсних обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що на момент вчинення виконавчого напису були відсутні правові підстави для нарахування та стягнення штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту, оскільки підстави для направлення позивачеві вимоги про дострокове погашення заборгованості, за умовами п. 9.2 Кредитного договору виключають право на накладення такого штрафу.

Крім того, скаржник зазначає, що суд не врахував обставини, встановлені у справі №703/1872/21, предметом дослідження яких була правомірність нарахування складових заборгованості ТОВ «Порше Мобіліті» ОСОБА_1 . Рішенням суду у даній справі встановлено преюдиційний факт щодо неправильності розрахунку заборгованості.

Скаржник звертає увагу, що хоча сам факт наявності спору після вчинення виконавчого напису не може свідчити про спірність боргу, проте, на думку скаржника, якщо в даному спорі встановлено невірність розрахунків боргу, які були складовими заборгованості за виконавчим написом, то такі рішення є такими, що мають бути враховані судом при розгляді справи щодо оскарження виконавчого напису.

Особа, що подала апеляційну скаргу вважає, що місцевий суд невірно встановив правову природу повідомлення, яке було направлено позивачеві, ототожнивши повідомлення про дострокове погашення кредиту згідно ст. 1050 ЦК України, повідомлення про усунення порушення перед вчиненням виконавчого напису та повідомлення порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання згідно ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки до даних повідомлень законодавчо передбачено різні вимоги до їх змісту та настання юридичних наслідків для кредитора та позичальника.

Вважає, що вимога щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором від 16.20.2019 року була направлена ОСОБА_1 з метою дострокового погашення кредиту та за своєю правовою природою не могла бути одночасно письмовою вимогою про усунення порушення виконання зобов`язання перед вчиненням виконавчого напису чи повідомленням про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 16 травня 2023 року, представник ТОВ «Порше Мобіліті» - адвокат Юлдашева Каріна Володимирівна, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2023 року - залишити без змін.

Фактичні обставини справи

06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50016087.

Відповідно до умов договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 388295 грн. 94 коп. на придбання автомобіля «Golf Sportwagen», строком на 48 місяців з процентною ставкою 18,99% річних.

Також позивачем було отримано додатковий кредит у розмірі 66981 грн. 09 коп. з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування.

Згідно кредитного договору, позичальником зазначено дві адреси, а саме: зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та адреса фактичного місця проживання : АДРЕСА_2 .

Пунктом 3.2 договору кредиту передбачено право дострокової вимоги повернення кредиту, у випадку порушення позичальником сплати будь якого чергового платежу або плати за користування кредитом на строк більше ніж 1 календарний місяць.

Відповідно до п.3.3. кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомлення компанії) протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб) та протягом 5 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Згідно п.9.2 договору у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у ст.3.3 за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченої в пункті 3.2.1, терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту у разі відмови від кредиту у порядку, визначеному у розділі 8 кредитного договору, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.

07 березня 2018 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено договір застави.

Відповідно до п.1.1 договору, предметом договору застави є автомобіль «Golf Sportwagen» 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Згідно п. 5.4 договору застави, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

16 жовтня 2019 року на адресу ОСОБА_1 було направлено вимога (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором на загальну суму 284539 грн. 12 коп. Також у вказаній вимозі зазначено, що згідно з умовами договору за порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до зазначеної суми заборгованості буде додано штраф у розмірі 20% від суми кредиту, що складає 77659 грн. 19 коп.

Вказане повідомлення направлено позивачу на адреси, зазначені ним у кредитному договорі, а саме: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Повідомлення повернуто на адресу ТОВ «Порше мобіліті» з відміткою «за місцем обслуговування».

20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на належний позивачу транспортний засіб «Golf Sportwagen» 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , для задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 348698 грн. 31 коп., з якої 664 грн. 76 коп. несплачені чергові платежі, 4433 грн. 06 коп. штрафні санкції, 257941 грн. 30 коп. сума кредиту станом на 16 жовтня 2019 року та 77659 грн. 19 коп. штраф в розмірі 20% від суми кредиту.

23 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д.П. відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 про стягнення із заставодавця ОСОБА_1 на користь заставодержателя ТОВ «Порше Мобіліті» предмету застави, а саме: автомобіля «Golf Sportwagen» 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» на суму стягнення 348698 грн. 31 коп.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Т.В., підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50016087.

Відповідно до умов договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 388295 грн. 94 коп. на придбання автомобіля «Golf Sportwagen», строком на 48 місяців з процентною ставкою 18,99% річних.

Також позивачем було отримано додатковий кредит у розмірі 66981 грн. 09 коп. з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування.

Згідно кредитного договору позичальником зазначено дві адреси, а саме: зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та адреса фактичного місця проживання : АДРЕСА_2 .

Пунктом 3.2 договору кредиту передбачено право дострокової вимоги повернення кредиту, у випадку порушення позичальником сплати будь якого чергового платежу або плати за користування кредитом на строк більше ніж 1 календарний місяць.

Відповідно до п.3.3. кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомлення компанії) протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб) та протягом 5 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Згідно п.9.2 договору у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у ст.3.3, за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченої в пункті 3.2.1, терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту у разі відмови від кредиту у порядку, визначеному у розділі 8 кредитного договору, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір заборгованості, на погашення якої вчинено виконавчий напис нотаріуса, становить 348698 грн. 31 коп. і складається з 664 грн. 76 коп. за несплачені чергові платежі, 4433 грн. 06 коп. штрафні санкції, 257941 грн. 30 коп. сума кредиту, станом на 16 жовтня 2019 року та 77659 грн. 19 коп. штраф в розмірі 20% від суми кредиту.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вважає, що правові підстави для нарахування та стягнення штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту відсутні, оскільки підстави для направлення позивачеві вимоги про дострокове погашення заборгованості, за умовами п. 9.2 Кредитного договору виключають право на накладення такого штрафу.

Переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки місцевого суду про те, що законність (безспірність) визначеного у виконавчому написі розрахунку заборгованості, пояснюється тим, що на момент вчинення приватним нотаріусом спірної нотаріальної дії (20 грудня 2019 року) в суді не існувало спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 06.03.2018 року, оскільки рішення ухвалено судом 02 червня 2022 року, тобто після вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Місцевий суд, зазначаючи про правильність визначення суми кредитної заборгованості ОСОБА_1 , обґрунтовано послався на погоджені сторонами основні умови укладеного між ними кредитного договору від 06.03.2018 року.

Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). При цьому лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо законності вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису 20 грудня 2019 року з огляду на наступне.

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_1 оспорює обставини щодо направлення йому повідомлення про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет застави від 16.10.2019 року.

Так, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Пунктом 1 частини першої статті 21 Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За змістом статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

У частині першій статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Частиною першою статті 50 цього Закону визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним -Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

При цьому, частинами першою, третьою статті 24 Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто, законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

Статтею 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно зі статтею 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Тобто, ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону № 1255-IV, згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Частиною четвертою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830).

Пунктом 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису.

У пункті 5 Порядку № 830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.

А у пункті 6 цього Порядку вказано, що заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження).

Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255-IV щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом.

Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.

При цьому, неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії , як виконаної без усіх необхідних даних.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що факт недотримання стягувачем положень частини третьої статті 24 та частини першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Подібна за своїм змістом правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 320/8269/15-ц від 16 травня 2018 року.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, вказуючи на законність вчинення нотаріусом оспорюваної дії, залишив поза увагою обставину невнесення відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та їх відсутність у Реєстрі, та не надав їй жодної правової оцінки.

Також, на переконання колегії суддів, місцевий суд не врахував, що звернення стягнення на предмет застави пов`язується саме з реєстрацією у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та спливом тридцятиденного строку для добровільного виконання боржником свого зобов`язання.

Приватний нотаріус не перевірив реєстрації стягувачем у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, не врахував, що звернення стягнення на предмет застави може бути розпочате лише в разі невиконання боржником свого зобов`язання протягом тридцяти днів з дня реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що направлена відповідачем вимога дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором від 16.20.2019 року була направлена ОСОБА_1 з метою дострокового погашення кредиту та за своєю правовою природою не могла бути одночасно письмовою вимогою про усунення порушення виконання зобов`язання перед вчиненням виконавчого напису чи повідомленням про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання.

У контексті наведених вище правових висновків Верховного Суду, на переконання колегії суддів, у даній справі позивачем доведено порушення порядку вчинення виконавчого напису, що є безумовною підставою для його скасування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки судом першої інстанції рішення постановлено з недостатнім і неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про скасування рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2023 року та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а також приймаючи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1488,60 грн., необхідно стягнути з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь Державного бюджету України.

Що стосується судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в суді першої та апеляційної інстанції, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції до суду скаржником ОСОБА_1 надано: - копію договору про надання правничої допомоги №22092 від 14 вересня 2022 року, додаток №2 до договору про надання правової допомоги 14 вересня 2022 року, копію акту приймання-передачі послуг №1 від 20.10.2022, та розрахункову квитанцію №20/10/22 від 20 жовтня 2022 року.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки викладені також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Надаючи оцінку доказам у справі, суд апеляційної інстанції враховує позицію Великої Палати ВС висловлену у справі № 904/4507/18, де зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VІ).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VІ врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно - виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. ВП ВС наголосила, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначити розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини».

Колегія суддів приходить до переконання, що стягнення суми коштів у заявленому представником позивача ОСОБА_1. розмірі за надану правничу допомогу є надміру завищеним та не обґрунтованим, враховуючи складність справи, час затрачений на надання допомоги, підготовку процесуальних документів та участь в судових засіданнях.

Крім того, апеляційний суд вважає, що визначений сторонами договору про надання правової допомоги розмір винагороди адвоката не є в повній мірі виправданим та обґрунтованим та не є співрозмірним із складністю справи, що випливає із даних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів, враховуючи критерій реальності наданих доказів та обсяг виконаних робіт адвокатом на представництво інтересів скаржника, вважає необхідним задовольнити витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції на суму 10000,00 грн., оскільки така сума буде відповідати принципу співмірності та розумності і буде узгоджуватися із позицією Великої Палати ВС справа № 904/4507/18 щодо визначення критеріїв розміру гонорару.

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 надано: копію договору про надання правничої допомоги №22092 від 14 вересня 2022 року, додаток №2 до договору про надання правової допомоги 14 квітня 2023 року, копію акту приймання-передачі послуг №1від 14.04.2023, та розрахункову квитанцію №14/04/24 від 14 квітня 2023 року.

Разом з тим, зважаючи на вищезазначені критерії розміру гонорару, складність справи та реально витрачений час на надання адвокатських послуг, а також те, що надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції є менш об`ємною, аніж в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до переконання про стягнення з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Тараса Віталійовича - задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2023 року - скасувати та ухвалити нове.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 20.12.2019 року №2700, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката, понесені в суді першої інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» » () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Сягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» » () на користь Державного бюджету України судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлено 15 червня 2023 року/