Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.06.2023 Справа №607/10563/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі :

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря М.О. Мокрій

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення,-

ВСТАНОВИВ

В провадженні суду перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення.

На обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходилась справа №607/15918/21, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2021 року, у справі №607/15918/21, вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме: зобов`язати ОСОБА_3 надати безперешкодний доступ та ключі до вказаної квартири. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08.06.2023 у вказаній справі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2021 року залишено без змін.

На виконання вищевказаного рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано виконавчий лист від 19.05.2022 року, а 24.05.2022 року відкрито виконавче провадження №69084507 за цим виконавчим листом. Після чого 29.06.2022 року державним виконавцем було закінчено таке виконавче провадження №69084507.

З огляду на це, позивач та його представник вважають, що станом на день подання цієї позовної заяви рішення суду у справі №607/15918/21 відповідачем не виконано, а перешкоди у користуванні квартирою не усунуті. А після закриття виконавчого провадження у позивача немає інших процесуальних можливостей усунути перешкоди у користуванні як звернутися до суду з новим позовом про вселення, змінивши спосіб усунення перешкод у користуванні квартирою.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року відкрите провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву в якому просила закрити провадження у справі, за зловживання своїми процесуальними правами винести позивачу попередження та стягнути із позивача ОСОБА_3 в користь відповідачки ОСОБА_3 судові витрати в сумі 315076 (триста п`ятнадцять тисяч сімдесят шість) грн. 10 коп.

ОСОБА_3 заперечувала проти позовних вимог позивача, вважала їх безпідставними та необґрунтованими, зважаючи на те, що

позивач у своїй позовній заяві зобов`язаний був вказати кому належить квартира АДРЕСА_1 і надати відповідні докази до суду для вирішення питання належності відповідача, як це передбачено ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України.

Вказувала на те, що позивач заявляє про порушення свого права користування квартирою, які чинить відповідачка посилаючись на наступні норми матеріального права: ст. ст. 16, 396 Цивільного кодексу України: ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як і в своїй попередній позовній заяві яка вже розглянута судом, про що у позові заявив сам позивач і надав копію рішення суду. А відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Отже, дане провадження підлягало закриттю.

Щодо виконавчого провадження у справі №607/15918/21 зазначала, що цивільна справа №607/15918/21 розглянута Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області і винесено рішення від 27.10.2021 року, яке на той час примусово виконувалося Відділом державної виконавчої служби у місті Тернополі ПЗМУ МЮЮ (м. Івано-Франківськ). На підтвердження чого посилалася на постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №869921334 від 27.09.2022 року. А тому, твердження позивача про закриття виконавчого провадження і відсутність інших можливостей для усунення перешкод є безпідставними.

За результатами підготовчого засідання Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

08 березня 2023 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, у якому просив поновити строк на подачу доказу постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 лютого 2023 року та долучити такий доказ до матеріалів справи.

Згодом відповідач ОСОБА_3 під час судового засідання просила суд долучити до матеріалів справи наступний доказ витяг з будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_2 .

08 червня 2023 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, у якому просив поновити строк на подачу доказу скарги на постанову про закінчення виконавчого провадження в порядку виконання судового рішення від 06 червня 2023 року та долучити такий доказ до матеріалів справи.

Суд, враховуючи вимоги, ч.8 ст.83 ЦПК України задовольнив вказані клопотання сторін і долучив вказані докази до матеріалів цивільної справи, у зв`язку з обґрунтуванням неможливості їх подання у строк з причин, що не залежали від неї.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), державного підприємства «Сетам», ТзОВ «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він із колишньою дружиною ОСОБА_3 та двома синами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 21 травня 2018 року органом приватизації було прийнято розпорядження про приватизацію зазначеної квартири, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 , яке встановлює, що дана квартира належить на праві спільної часткової власності йому та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у рівних частках. В подальшому державним реєстратором було зареєстроване право спільної часткової власності на вказаний об`єкт нерухомості. У грудні 2019 року йому від державного виконавця стало відомо, що зазначена квартира приватизована та він має частку у даному майні на яку було накладено арешт. В подальшому, описане майно державним виконавцем було реалізовано на електронних торгах, результати яких оформлені протоколом про проведення електронних торгів №454113, переможцем у яких визнано відповідачку ОСОБА_3 .

У цьому позові позивач зазначав, що йому не було відомо про приватизацію спірної квартири, підпис на заяві від 14.03.2018 року про передачу її у приватну власність йому не належить та є підробленим. Із заявами про приватизацію житла він не звертався. Також зазначив, що підпис у заяві про приватизацію квартири від його імені засвідчений службовою особою ТзОВ «Коменерго Тернопіль 3», яка на його думку вчинила службове підроблення за що має нести кримінальну відповідальність, оскільки він даної заяви не підписував та при її посвідченні посадовою особою присутній не був. Вважав, що приватизація спірної квартири, у якій він постійно проживає відбулась без його згоди, тобто з порушенням вимог статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином позивач просив визнати незаконним та скасувати розпорядження №47542 від 21 травня 2018 року, видане міським бюро технічної інвентаризації; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане міським бюро технічної інвентаризації 21.05.2018 року, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у рівних частках; визнати недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна і частини трикімнатної квартири, загальною площею 81 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , результати яких оформлені протоколом №454113 проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, а також актом проведення електронних торгів від 26.12.2019 року; припинити речові права ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року позов задоволено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року таке рішення було залишено без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 без задоволення.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою під АДРЕСА_1 , а саме: зобов?язати ОСОБА_3 надати безперешкодний доступ та ключі до вказаної квартири.

Позов було мотивовано тим, що ОСОБА_1 , зареєстрований у спірній квартирі разом з колишньою дружиною - ОСОБА_3 та синами - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 24.08.2021 року та 25.08.2021 року ОСОБА_1 чинилися перешкоди в користуванні квартирою, а саме, дружина його не впускала до вищевказаної квартири, у зв?язку із чим позивачем було викликано працівників поліції. Відповідач не надає доступу до житла, тим самим чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Неодноразово позивачем проводилися переговори із відповідачем з приводу надання доступу до квартири, надання ключів до вхідних дверей, проте ОСОБА_3 категорично заперечує, ключі надавати відмовляється.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 27 жовтня 2021 року позов задоволено. Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме: зобов`язано ОСОБА_3 надати безперешкодний доступ та ключі до вказаної квартири. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2022 року таке рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

З метою виконання такого судового рішення позивачем було подано виконавчий лист №607/15918/21, виданий 19 травня 2022 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

24 травня 2022 року державним виконавцем згідно ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено рекомендованою кореспонденцією. А також надіслано виклик фізичної особи, на який боржник не з`явилась.

01 червня 2022 року з метою неупередженого, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем надіслано вимогу боржнику з метою перевірки виконання такого рішення суду.

07 червня 2022 року та 22 червня 2022 року державним виконавцем були здійснені виходи за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця.

08 червня 2022 року державним виконавцем, у зв`язку із невиконанням без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, винесено постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлено новий

строк виконання.

29 червня 2022 року державним виконавцем було закінчено виконавче провадження №69084507 та вчинено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, яке надіслано разом із копіями документів виконавчого провадження №69084507 та отримано Тернопільським відділом поліції ГУНП в ТО згідно відмітки про отримання 29.06.2022 року. Проте у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України стосовно ОСОБА_3 було відмовлено.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 звертається до суду із цією позовною заявою до ОСОБА_3 про вселення.

27 вересня 2022 року державним виконавцем згідно ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено рекомендованою кореспонденцією.

02 листопада 2022 року державним виконавцем надіслано вимогу боржнику з метою перевірки виконання рішення суду.

07 листопада 2022 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця. Також державним виконавцем у дверях боржника залишено виклик фізичної особи, на який боржник не з`явилась.

14 грудня 2022 року державним виконавцем надіслано вимогу на місце роботи боржника: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з метою: довести до відома працівнику ОСОБА_3 резолютивну частину рішення суду №607/15918/21.

17 січня 2023 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця. Також державним виконавцем залишено виклик боржнику - фізичній особі, на який боржник не з?явилась.

24 січня 2023 року на адресу Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшло повідомлення від ГУ ПФУ в Тернопільській області від 18 січня 2023 року про те, що ОСОБА_3 09 січня 2023 року доведено до відома вимогу виконавця №93370 від 14 грудня 2022 року.

14 лютого 2023 року державним виконавцем повторно здійснено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

17 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Хлистун Д. В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №607/15918/21.

У ході судового розгляду цієї справи по суті ОСОБА_3 подала докази, а саме витяг з будинкової книги, який вказує на те, що 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

Як пояснила в суді ОСОБА_3 , відділ реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради прийняв таке рішення на підставі її заяви про зняття особи із зареєстрованого місця проживання у невідповідності до вимог закону, оскільки така заява про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Суд звертає увагу, що відділ реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської є структурним підрозділом Тернопільської міської ради, яка була співвідповідачем по справі №607/81/20, державному реєстратору мало бути відомо про наявність такого рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, якими було визнано недійсним розпорядження органу приватизації за №47542 та скасовано речове право спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

З цього слідує і наступний висновок, що державному реєстратору відділу проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, який вніс запис у будинкову книгу квартири АДРЕСА_3 про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, мало бути відомо про припинення речових прав ОСОБА_3 на таку квартиру, однак державний реєстратор не перевіривши цієї обставини, що ОСОБА_3 не є власником цієї квартири все ж прийняв таку заяву та зняв ОСОБА_1 з реєстрації його місця проживання. Хоча він не міг брати до уваги таку заяву відповідача ОСОБА_3 , яка не є власником цієї квартири, а тому і не може звертатися із такою заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Суд також звертає увагу, що зняття з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 було здійснене без участі позивача під час того, як тривав судовий процес про вселення його у квартиру. Такі дії ОСОБА_3 суд оцінює як намагання уникнути виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року по справі №607/81/20 мають преюдиційне, в силу ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), значення для суду на противагу рішенню державного реєстратора про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_1 приймала участь у судових справах №607/15918/21;607/81/20.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (див. пункти 46-17 постанови КЦС у складі ВС від 18.12.2019 у справі № 761/29966/16-ц).

Протилежний підхід ставив би під сумнів обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили. Європейський Суд з прав людини неодноразово повторював, що право на суд, захищене статтею 6 було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України (Заява N 40450/04) від 15.10.2009). Європейський Суд з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України (Заява № 46852/13 та інші) від 12.10.2017 констатував структурну проблему невиконання Україною рішень національних судів.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Суд констатує, що відмова у задоволенні даного позову фактично означитиме виселення ОСОБА_1 з спірної квартири

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17.

Враховуючи вищенаведені аргументи суду, що ОСОБА_3 намагається уникнути виконання рішення суду, що набрало законної сили у справі №607/15918/21, те, що Тернопільській міській раді було достеменно відомо, що рішенням суду у справі №607/81/20 припинено речові права на квартиру Відповідача у даній справі, суд приходить до переконання, що втручання у права ОСОБА_1 не переслідуватиме законну мету та не буде вважатися "необхідним у демократичному суспільстві", тобто пропрційним.

З огляду на усе вищенаведене суд не може взяти уваги при вирішенні цього спору про вселення ту обставину, що ОСОБА_1 знятий з місця реєстрації без його відома, за заявою відповідача, яка як і Тернопільська міська рада знала про наявність судового рішення у справі №607/81/20, під час розгляду цієї цивільної справи судом, відтак немає права на проживання в спірній квартирі, оскільки вона суперечитиме як вимогам національного законодавства, так статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також суд погоджується із твердженням позивача ОСОБА_1 щодо того, що у позивача немає інших процесуальних можливостей усунути перешкоди у користуванні як звернутися до суду з новим позовом про вселення, змінивши спосіб усунення перешкод у користуванні квартирою.

З огляду на те, що станом на цей день рішення суду у справі №607/15918/21 відповідачем не виконано та не може бути виконано, а перешкоди у користуванні квартирою не можуть бути усунені, оскільки 17 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Хлистун Д. В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №607/15918/21.

Суд звертає увагу і на те, що 08 червня 2023 року позивачем ОСОБА_1 подано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скаргу на постанову про закінчення виконавчого провадження в порядку виконання судового рішення, як ще один спосіб відновлення свого порушеного права.

Окрім того, суд бере до уваги ту обставину, що під час судового розгляду цієї справи по суті ОСОБА_3 повідомила суд, що вона не буде виконувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/15918/21 від 27 жовтня 2021 року.

Враховуючи усі вищенаведені обставини суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 вичерпав усі можливі способи задля виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/15918/21 від 27 жовтня 2021 року. А тому задля того, щоб усунути перешкоди у користуванні квартирою у нього залишався єдиний спосіб це звернутися до суду з новим позовом про вселення, змінивши спосіб усунення перешкод у користуванні квартирою.

А тому, суд вважає, що це повністю спростовує доводи відповідача ОСОБА_3 , які були викладені у її відзиві на позовну заяву, в якому вона просила закрити провадження у справі та вважала, що твердження позивача про закриття виконавчого провадження і відсутність інших можливостей в рамках цього виконавчого провадження для усунення перешкод є безпідставними з огляду на те, що таке рішення виконується. Однак, як уже зазначав суд такі доводи не відповідають обставинам справи, які були встановлені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (Далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі №552/2998/17.

Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», Державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 89, 263, 264, 265, 273, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 992, 40 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду, у 30-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_3 АДРЕСА_2

Головуючий суддяВ. М. Братасюк