ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/2134/23
номер провадження 2/695/951/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 рокум. Золотоноша

Суддя Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Ватажок-Сташинська А.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту (режиму) окремого проживання подружжя та припинення шлюбних відносин,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить встановити факт (режим) окремого проживання та припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27.10.1998 до дня розірвання шлюбу 18.09.2002.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони внаслідок своїх усвідомлених та фактичних дій ще до реєстрації розірвання шлюбу припинили свої подружні і сімейні відносини шляхом припинення спільного проживання, відмови від взаємних прав та обов`язків, а також від ведення спільного побуту. Як зазначено у позові, встановлення даного факту, що має юридичне значення безпосередньо пов`язане з вирішенням подальшого спору про право власності на майно, а тому матеріально-правові вимоги позивача мають розглядатися саме за правилами позовного провадження.

Ознайомившись з даною позовною заявою суддя встановив, що вона не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, внаслідок чого ухвалою від 14.06.2023 залишив позовну заяву без руху, якою надав строк для усунення вказаних вище недоліків позовної заяви строк тривалістю десять днів з дня отримання копії даної ухвали.

Постановляючи вказану ухвалу від 14.06.2023, суддя зауважив, що звертаючись з даним позовом, позивач вказує, що встановлення даного факту, що має юридичне значення безпосередньо пов`язане з вирішенням подальшого спору про право власності на майно, а тому матеріально-правові вимоги позивача мають розглядатися саме за правилами позовного провадження. Однак у позовній заяві відсутнє обґрунтування щодо наявності між сторонами спору щодо майна нажитого сторонами у період з 27.10.1998 по 18.09.2002, а також докази на підтвердження таких обставин.

23 червня 2023 року на виконання ухвали суду від 14.06.2023 представником позивача адвокатом Сизьком Д.Б. надано до суду клопотання про усунення недоліків позовної заяви, в якому представник позивача вказав, що наявність між сторонами спору щодо майна, нажитого сторонами у період з 27.10.1998 по 18.09.2002 обґрунтовується тим, що з 06.08.1985 по 18.09.2002 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому, а саме 21.10.1999, позивачка набула на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 . Як зазначено у клопотанні про усунення недоліків позовної заяви представника позивача адвоката Сизька Д.Б., вказане нерухоме майно було набуте позивачкою в період перебування у зареєстрованому шлюбі, але за час окремого проживання з відповідачем у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин в період з 27.10.1998 до дня розірвання шлюбу 18.09.2002. Представник позивача адвокат Сизько Д.Б. у своєму клопотанні стверджує, що необхідність встановлення вказаних обставин є підставою для звернення до суду з матеріально-правовими вимогами про встановлення факту (режиму) окремого проживання подружжя та припинення шлюбних відносин. А оскільки встановлення даних фактів, що мають юридичне значення, безпосередньо пов`язане з вирішенням подальшого спору про право власності на вищевказане нерухоме майно, то матеріально-правові вимоги позивача, на думку представника позивача адвоката Сизька Д.Б., мають розглядатися саме за правилами позовного провадження.

Разом з тим, ні до позовної заяви, ні до клопотання представника позивача адвоката Сизька Д.Б. про усунення недоліків позовної заяви, не додано доказів на підтвердження повноважень адвоката Сизька Д.Б. представляти інтереси ОСОБА_1 .

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказує, що встановлення даного факту, що має юридичне значення безпосередньо пов`язане з вирішенням подальшого спору про право власності на майно, а тому матеріально-правові вимоги позивача мають розглядатися саме за правилами позовного провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №320/948/18 зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), тут і далі чинного станом на період, протягом якого позивач просить встановити факт (режим) окремого проживання подружжя та припинення шлюбних відносин, тобто з 27.10.1998 по 18.09.2002, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно з ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Частиною першою статті 119 СК України встановлено, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

У п. 12 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК України необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Водночас у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №721/1177/15-ц міститься правовий висновок, що на відміну від частини другої статті 119 СК України, яка містить імперативний припис про те, що одним із правових наслідків встановлення режиму окремого проживання є те, що майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі, частина шоста статті 57 СК України лише допускає можливість визнання судом особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 у справі №6-27361ск15 вказано, що суд, вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК України, повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 у справі №6-27361ск15 зроблено висновок, що наявність майнових спорів щодо спільної сумісної власності подружжя не позбавляють права на встановлення режиму окремого проживання, оскільки встановлення режиму окремого проживання не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте до цього.

Таким чином, на підставі викладеного вище, вбачається, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не доведено наявність спору між сторонами про право.

У постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374 св 18); від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872 св 21); від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709 св 20); від 15 листопада 2021 року у справі №554/10125/20 (провадження № 61-12758 св 21) міститься припис щодо обов`язку суду встановлення та зазначення того, між ким саме існує спір, оскільки існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.

Крім того, суддя зауважує, що у порядку цивільного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 127 ЦПК України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Таким чином на підставі викладеного вище, вважаю за необхідне продовжити строк на усунення недоліків за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту (режиму) окремого проживання подружжя та припинення шлюбних відносин.

Керуючись ст. 4, 12, 127, 177, 185, 353 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Продовжити строк на усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту (режиму) окремого проживання подружжя та припинення шлюбних відносин.

Встановити ОСОБА_1 п`ятиденний строк від дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Копію ухвали надіслати ОСОБА_1 .

Роз`яснити позивачеві, що у разі невиконання вимог ухвали суду від 14.06.2023 та цієї ухвали позовна заява буде вважатися неподаною і буде повернута позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська