Справа №487/873/22
Провадження №2/487/629/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

08.05.2023 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С. М., за участю секретаря судового засідання Ященко В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району, Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

18.02.2022 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що в зв`язку зі смертю її доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона стала опікуном свого онука ОСОБА_3 , так як його батько ОСОБА_2 , знаходиться у розшуку та ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами ОСОБА_3 , станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною.

У зв`язку з чим, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач просила вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини від усіх видів доходу, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

01.03.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Також призначено підготовче судове засідання по справі.

22.02.2023 позивач надала до суду заяву про відкладення підготовчого судового засідання та залучення в якості третьої особи Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради.

Ухвалою суду від 22.02.2023 заяву позивача задоволено, залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, витребувано у Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а підготовче засідання у справі відкладено.

30.03.2023 позивач подала до суду заяву про розгляд підготовчого провадження за її відсутності та просила закрити підготовче провадження і призначити розгляд справи по суті.

20.03.2023 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконкому ММР, згідно з яким останній вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 30.03.2023 закрито підготовче провадження за даним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач до суду не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про день, місце та час розгляду справи сповіщена вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, на офіційному вебсайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В судове засідання представники третіх осіб не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Матеріалами справи та судом встановлено, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина - син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 03.03.2006 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №582.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла дочка позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 19.03.2018 Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області, актовий запис №895.

Згідно з рішенням виконавчого комітету ММР про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування №499 від 08.06.2018 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету ММР про встановлення опіки над дитиною №723 від 10.08.2018 встановлено опіку над дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено ОСОБА_1 опікуном над дитиною, а також попереджено останню про відповідальність за порушення цивільних прав та законних інтересів дитини.

Згідно з довідкою №41 від 28.01.2022 ОСОБА_3 навчається в Миколаївському професійному промисловому ліцеї з 01.09.2021 до 28.03.2025.

Відповідно до характеристики №86, яка видана Миколаївським професійним промисловим ліцею 31.01.2022 відносно ОСОБА_3 , опікун, бабуся ОСОБА_1 , надає вихованню ОСОБА_3 , має вплив на онука, виявляє інтерес до його навчання, постійно спілкується з класним керівником і майстром виробничого навчання.

Відповідно до акту служби у справах дітей адміністрації Заводського району ММР про обстеження умов проживання від 16.02.2022 проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що для виховання та розвитку дитини створено задовільні умови, які відповідають інтересам дитини. Дитина забезпечена усім необхідним, стосунки в сім`ї доброзичливі, дружні. Піклувальник належним чином виконує свої обов`язки, зауважень до родини немає.

Згідно з відповіддю Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області за №Б-35з від 20.08.2019, повідомлено, що Заводський ВП не володіє інформацією, про теперішнє місцезнаходження чоловіка доньки позивача - ОСОБА_2 .

Висновком органу опіки та піклування виконкому ММР від 17.03.2023, встановлено, що в ході роботи з дитиною ОСОБА_3 , спеціалістами служби у справах дітей встановлено, що батько ОСОБА_2 з ним не спілкується, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться його долею, повністю відсторонився від його виховання. Відповідно до висновку Центру первинної медико-санітарної допомоги №6, дитина має задовільний стан здоров`я, позивач належно піклується про здоров`я дитини, вчасно проходить обстеження, дотримується рекомендацій лікарів. Відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб, стосунки дитини з батьком невизначеними, оскільки досить тривалий час ОСОБА_3 з ним не спілкується, не знає його як людину, у зв`язку з чим орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 .

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Зі змісту ст. 181 СК вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина.

При цьому відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком або матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько або мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними та змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, що підтверджується відповідними доказами, тому наявні обставини, які свідчать про необхідність застосування судом крайнього заходу впливу - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Крім того, при визначенні розміру аліментів, які належить стягнути з ОСОБА_2 , суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, тому має об`єктивну можливість виплачувати аліменти, а також матеріальний стан відповідача, будь-яких доказів, які б це спростовували, відповідачем не надано, тому суд вважає можливим, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви 18.02.2022, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України і до повноліття дитини.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки при подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору, відповідач належних доказів, що є особою яка звільнена від спати судового збору не надав, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн..

Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. ст. ст. 2, 5, 10, 12, 76, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району, Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.02.2022і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної скарги, якщо їх не буде подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: невідомий, місце проживання невідоме.

Треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, місцезнаходження: 54020, м. Миколаїв, вул. Погранична, 9, .

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, .

Суддя: С.М. Афоніна