БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1190/22
Провадження № 2/497/29/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2023 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Ільєва Д.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сурілової Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до АТ "Укрпошта" та Одеської філії АТ "Укрпошта" про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

06.07.2023 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який опісля уточнив її представник за довіреністю (а.с.28) її чоловік, та просить внести зміни до трудової книжки позивачки і наказу про її звільнення: замість підстави про звільнення «п.4ст.40 КЗпП України «за прогул без поважної причини» підставою її звільнення вказати: «ч.1ст.38 КЗпП України «за власним бажанням», стверджуючи, що виникла трагічна помилка з-за поважної причини військового стану в Україні.

В обґрунтування вимог позову представник позивача в уточненій позовній заяві, посилаючись на те, що його дружина позивачка ОСОБА_2 працювала усе життя поштовим робітником почавши свій трудовий шлях з 1998р. у Кодимському районному вузлі зв`язку листоношею, а з 2007р. продовжила працювати оператором поштового зв`язку поштового відділення Болград-2 і до 15.03.2022р., але Наказом №886-к Одеської дирекції «Укрпошти» її безпідставно було звільнено начебто за прогули, однак вона не погоджується з цим формулюванням, оскільки бажала оформити відпустку за свій рахунок, проте змушена була залишити заяву про звільнення і терміново виїхати за кордон через загрозу життю і здоров`ю її дітей у зв`язку з військовим станом.

У судовому засіданні представник позивача, підтримавши позовні вимоги, пояснив, що в нього з позивачкою двоє дітей старша дочка ОСОБА_3 вже доросла і має свою дочку, якій 4 рочки, вони проживають в м.Одеса, а молодшій дочці Яні 9 (дев`ять) років, і вона проживає ще позивачкою і з ним, представником позивачки в м.Болград.

24 лютого 2022р., після початку повномаштабного вторгнення збройних сил росії в Україну та в результаті обстрілів ворогом крупних міст України ракетними й артилерійськими ударами, у т.ч. й Одеси та Миколаєва, який розташований неподалік Одеси, багато жінок, які мають неповнолітніх дітей, разом з дітьми, масово почали виїжджати з України за кордон в бік Європи, бо виникли панічні настрої в мешканців міст, які розташовані ближче до кордонів з країною-агресором, особливо після попадання ракети у багатоповерховий будинок в м.Одеса, де загинула родина з тримісячним немовлям, а також після трагедій в м.Миколаїв після обстрілів артилерією ворога і ракетами та дронами.

Його родина не стала виключенням: його старша дочка зі своєю дитиною терміново виїхала з Одеси, де вже почали гинути люди, і приїхала до м.Болград, але тут не було спокійно, оскільки наступ ворога продовжувався, були ракетні удари ворогом в АДРЕСА_1 що розташовані навкруги м.Болград, діти були налякані, тому, не чекаючи обстрілів міста Болгад, він, представник позивачки, наполіг, щоби його дружина позивачка з двома своїми дочками одна з яких малолітня, і малолітньою онучкою виїхали з України: 01.03.2022р. трапилася оказія і вони приблизно о 23:00 в той день терміново виїхали, наразі перебувають в Німеччині, звідки дружина йому надіслала довіреність від 08.04.2022р.

В день термінового виїзду з м.Болград, дружина ще працювала на роботі, і у зв`язку з наміром виїхати попросила свого безпосереднього начальника керівника відділення Болград-2 прийняти від неї заяву про відпустку за власний рахунок на 14 днів, сподіваючись, що ситуація надовго не затягнеться, але начальник пояснив, що він має узгодити це питання з Ізмаїльським ЦПС (центром поштового зв`язку), до кого відноситься Болградське відділення, проте до вечора відповіді не надав і заяву від неї не взяв, а вона вночі, виїжджаючи з дітьми, залишила йому, представнику своєму чоловікові заяву про відпустку, але з-за того, що йому потрібно було терміново на роботу дружина залишила сусідці ще й заяву звільнення, про всяк випадок, але у метушні підготовки до виїзду йому про це не сказала і пригадала лише недавно, в ході розгляду позову судом. Оскільки дружина позивачка - не знала, як правильно писати заяву, написала її неправильно, та й ще забула підписати, тому він заніс заяву на її роботу сам, проте її не відразу прийняли, він звертався до юристів, і нарешті заяву на відпустку в нього прийняв безпосередній керівник дружини, коли він, представник, почав знімати цей процес на камеру (відеофайл з фіксацією надав суду для долучення до матеріалів справи на ДВД-диску).

Однак, 16.03.2022р. позивачка ОСОБА_2 дізналася у телефонному режимі від знайомих, що вона звільнена за прогули, хоча не була попереджена керівництвом про такий намір. Після чого його, представника, дружина позивачка ОСОБА_2 надіслала йому свій позов, який він переслав до суду поштою. Наразі вони з дружиною, позивачкою ОСОБА_2 , оскільки воєнний стан затягнувся, не заперечують проти її звільнення, але не "за прогули" адже вона усе життя сумлінно працювала на "Укрпошті", не мала доган, навпаки, була неодноразово нагороджена грамотами і подляками, і якби не агресія росії та пов`язана з цим небезпека дітей, ніколи б не порушувала трудову дисципліну. Крім того, його, представника дружина позивачка ОСОБА_2 у телефонних розмовах згадала, що вона в день від`їзду, коли він був на роботі, залишила сусідці, про всяк випадок, заяву про звільнення, оскільки час виїзду завчасно не був відомий, але, дізнавшись про своє звільнення за прогули, у розпачу, зовсім забула про цю заяву адже не мала наміру звільнятися, сподіваючись, що скоро повернеться, проте сусідка сама, недавно зателефонувавши їй, нагадала про цю заяву, тому він, представник, хоче її надіслати до керівництва Укрпошти адже боїться надавати її начальникам відділів, що в м.Болград і в м.Ізмаїл, до якого відноситься відділення Болград-2.

Представник відповідача, направивши завчасно суду відзив на позов, ще не уточнений, яким заперечувала проти задоволення позовних вимог, але у судовому засіданні, вислухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, просила суд про перерву для ознайомлення з матеріалами, які додатково надав представник позивача в ході судового засідання.

Сторони для продовження участі у судовому засіданні після перерви не прибули, надали суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, представник позивача просить задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі, представник позивача також письмовою заявою просив продовжити судовий розгляд справи за його відсутністю.

Згідно вимог ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши надані суду матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги уточненого позову, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, враховуючи пояснення представників в ході судового засідання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, що містять надані сторонами докази, а саме, - копії трудової книжки, що надана відповідачем, позивачка ОСОБА_2 дійсно працювала з 1998р. у Кодимському районному вузлі зв`язку листоношею, а з 2007р. оператором поштового зв`язку поштового відділення Болград-2 і до 15.03.2022р. (а.с.51-55), але Наказом №886-к Одеської дирекції "Укрпошти" її було звільнено за прогули на підставі п.4ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини, в Наказі вказано, що прогули підтверджуються Актами про відсутність працівника на робочому місці від 02, 03 і 04.03.2022р., рекомендованими повідомленнями №961 та №929 та Поданням до Профспілки №04 від 09.03.2022р., цим же Наказом позивачці було визначено компенсацію за 21 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період з 30.04.2021 до 15.03.2022р. (а.с.50); до відзиву на позову (а.с.56-57) додано чотири Акти про відсутність ОСОБА_2 на роботі 02, 03, 04 і 05.03.2023р. та копію квитанції про направлення позивачці ОСОБА_2 кореспонденції (а.с.62), яку вона не могла ніяким чином отримати, оскільки перебувала вже в цей час за межами України з поважної причини через раптову небезпеку для її дітей, яка виникла з-за збройного нападу на України збройних сил росії.

06.07.2023 року від імені позивачки і за її підписом до суду надійшов даний позов, вимоги якого представник позивачки за довіреністю (а.с.28) змінив письмовою заявою від 13.03.2023р. (а.с.80) позовні вимоги та просив рішенням суду зобов`язати відповідача змінити підстави звільнення позивачки з внесенням виправлення до трудової книжки.

Станом на теперішній час сторони, згідно їх заяв, просять закінчити розгляд справи за їхньою відсутністю.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, якщо він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

У даному випадку матеріали справи не містять доказів про наявність підстав вважати, що позивачка підлягала звільненню за п.4ст.40 КЗпП України «за прогул без поважної причини», оскільки судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.3ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022р. №2136-IX (далі Закон №2136-IX), протягом воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч.1ст.26 ЗУ «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон про відпустки).

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику в наданні будь-якого виду відпусток за умови, що такого працівника залучено до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури (ч.2ст.12 Закону про відпустки). Ця вимога стосується і неоплачуваної відпустки. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику можна надати відпустку без збереження зарплати. Максимальний строк такої відпустки 15 календарних днів (к.д.) на рік. Однак, на період воєнного стану строк перебування у відпустці без збереження зарплати не включають до цих 15 к.д. (ст. 26 Закону «Про відпустки»), тобто ця відпустка може бути надана на весь строк запровадження воєнного стану. В разі надання відпустки не на весь час воєнного стану, а на конкретний період працівник зазначає в заяві конкретні дати надання відпустки (від і до, але не довше за граничну дату дії воєнного стану на момент подання заяви). Відповідно, й у наказі роботодавець також вказує конкретний період надання відпустки. Ст.26 Закону про відпустки регламентує, що таку відпустку надають на строк, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем. Таким чином, отримавши від працівника заяву з проханням надати таку відпустку, роботодавець має право відмовити в її наданні. Ініціювати таку відпустку може лише працівник, але остаточне рішення про її надання залишається за роботодавцем. У питаннях переривання відпустки без збереження заробітної плати, сторони (працівник і роботодавець) самостійно домовляються про період і тривалість такої відпустки. Закон про відпустки не регулює, чи можна достроково припинити відпустку без збереження зарплати, а також скільки разів можна надавати таку відпустку протягом воєнного стану.

Працівник, який не з`являється на роботі внаслідок ведення бойових дій, не може бути звільнений за прогул, але й зберігати за таким працівником середній заробіток немає підстав. У такому випадку, можливо табелювати відсутність такого працівника умовним позначенням «НЗ» («неявка з нез`ясованих причин») або «І» («інші причини неявки»). Після закінчення дії воєнного стану, коли працівник повернеться до роботи, роботодавець може запросити в нього надати пояснення та визначити, чи є причина відсутності поважною.

Важливо! Час перебування у відпустці без збереження заробітної плати за цією підставою зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку відповідно до п.4ч.1ст.9 ЗУ «Про відпустки».

Водночас, змінами, що внесені до ч.4ст.12 Закону №2136, запроваджено новий вид відпустки без збереження заробітної плати, яка не належить до відпусток без збереження заробітної плати, що надаються працівникові відповідно до ст.ст.25,26 ЗУ «Про відпустки». Працівники набувають права на новий вид відпустки, починаючи з 19.07.2022 року, тобто з моменту набрання чинності змін до Закону №2136. Ці зміни передбачають, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи (далі - ВПО), в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

За новою нормою відпустка без збереження заробітної плати надається:

- тривалістю не більше 90 календарних днів у період дії воєнного стану; Закон не обмежив можливості працівника реалізувати своє право на цю відпустку кілька разів, однак загальна тривалість відпусток (частин) яку працівник може вимагати надати відповідно до цієї норми не може перевищувати 90 днів протягом дії воєнного стану;

- виключно працівникам, які виїхали за межі території України, або набули статус ВПО, що підтверджується довідкою; в обов`язковому порядку за заявою працівника;

роботодавець не може відмовити працівнику у наданні цієї відпустки.

Виходячи із умов її надання працівник має підтвердити факт, що він «виїхав за межі території України» або «набув статусу ВПО». Спосіб підтвердження факту виїзду за межі України не визначений законом, відтак рішення щодо надання відпустки у цьому випадку прийматиметься роботодавцем на підставі наданих працівником доказів, які в достатній мірі підтверджують цей факт. В разі повернення працівника, який перебуває у зазначеній відпустці на територію України, виходячи із умов її надання, особа втрачає право вимагати продовження такої відпустки. Зверніть увагу! Час перебування у відпустці без збереження заробітної плати за цією підставою не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Крім того, у період дії воєнного стану за певними категоріями працівників зберігається право на відпустки без збереження заробітної плати, що надаються в обов`язковому порядку за їх бажанням відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Також у період дії воєнного стану зберігається право працівників на відпустку без збереження заробітної плати відповідно до ч.1ст.26 ЗУ «Про відпустки», якою передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік. Ця відпустка надається за заявою працівника та згодою роботодавця, але роботодавець може й відмовити працівнику у її наданні.

Крім того, працівники мають право на відпустку без збереження заробітної плати на період карантину, встановленого Кабміном відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Термін такої відпустки не включається до загального терміну (15 календарних днів) відпустки без збереження заробітної плати, яка надається за сімейними обставинами та з інших причин.

Про зміни в КЗпП щодо оптимізації трудових відносин, а також трудові відносини протягом війни та альтернативні способи документообігу, визначені Законом №2352.

Крім того, відповідно до положень ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ст.22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (зокрема відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовує і не змінює норми КЗпП України щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця.

Важливо, що трудовим законодавством передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у випадку прогулу саме «без поважних причин».

ВС у своїй Постанові від 09.11.2021р. у справі №235/5659/20 зазначив, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Таким чином, саме з`ясування поважності відсутності працівника на роботі є визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення працівника з роботи за п.4ч.1ст.40 КЗпП України.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, зважаючи на конкретні обставини. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Отже, невихід на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин не може мати наслідком звільнення за п.4ч.1ст.40 КЗпП України за підставою «прогул», тому що це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин у цьому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. А відсутність належного повідомлення про неможливість продовжувати роботу за посадою є також поважною причиною неявки на роботу, оскільки воєний стан є незапланованою подією, а тому форс-мажорною обставиною та не зобов`язує безумовному перебуванню працівника від обов`язку бути присутнім на робочому місці лише в залежності від обставин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду відомостей не вбачається підстав стверджувати, що позивачка не з`являлася на робочому місці без поважної причини, адже її сімейний стан під час воєнного часу потребував виїзду за кордон для збереження здоров`я її малолітньої дитини, а тому, щодо неї підлягала би застосуванню дія ст.ст.25,26 ЗУ «Про відпустки», згідно яких працівники набувають права на новий вид відпустки, згідно якої у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи (далі - ВПО), в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати незважаючи на те, що зміни до Закону №2136 набрали чинності з 19.07.2022р., адже закон зворотної дії не має лише в разі, якщо погіршує стан особи.

В даному випадку, оскільки воєнний стан був запроваджений раптово, зміни до законодавств відбувалися протягом певного часу з врахуванням реалій сьогодення, а тому суд вважає, що права позивачки підлягали б захисту саме на підставі вищевказаних змін до Закону №2136.

Однак, враховуючи, що позивачка уточнила свої вимоги, оскільки продовжує перебувати за кордоном не за своєї доброї волі, а з тієї ж підстави, з-за якої вона виїхала у зв`язку з воєнним станом, до того ж її представником і нею суду надано докази, які свідчать про те, що трудові відносини між Позивачкою і Відповідачем були фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно не виконана, у працівника відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки її заява про звільнення за власним бажанням не була надана працедавцю (відповідачу) своєчасно знову ж-таки через воєнний стан, тому, з метою відновлення прав Позивачки на працю та на звільнення з фактичної причини, що встановлена судом, у даному випадку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги даного позову цілком підлягають задоволенню враховуючи всі обставини у сукупності.

Таким чином, за результатами розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку в їх сукупності. Суд також суд бере до уваги уточнення позовних вимог позивачем, що не впливає негативно на права відповідача, а лише надає право сторонам привести взаємовідносини відповідно до обставин, що склалися через реалії воєнного стану та ситуації, яка вирізняється своєю неоднозначністю у застосуванні норм трудового законодавства.

Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що вимога позову про внесення змін до трудової книжки Позивачки та Наказу про її звільнення підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.5,32,28,40 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022р., ст.ст.1-13,76-83,95,200,229,247,259,263-265, 268, 272, 273,354,355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити позов ОСОБА_2 до АТ "Укрпошта" та Одеської філії АТ "Укрпошта" про внесення змін до трудової книжки та Наказу про звільнення.

Змінити формулювання звільнення ОСОБА_2 з посади оператора ВПЗ Болград-2 в Наказі Одеської дирекції АТ "Укрпошта" за №886-к від 11.03.2022р. про припинення трудового договору (контракту), - в частині підстави звільнення ОСОБА_2 , вказавши підставою її звільнення: "за ч.1ст.38 КЗпП України, - за власним бажанням".

Зобов`язати Акціонерне товариство "Укрпошта" внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_2 , анулювавши в ній запис про звільнення її за п.4ст.40 КЗпП, як помилково внесений, та здійснити запис про причину звільнення: "за ч.1ст.38 КЗпП України, - за власним бажанням".

Рішення суду після набрання законної сили є підставою для внесення відповідних змін до трудової книжки позивачки та Наказу про її звільнення від 11.03.2022р.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 26.03.2023 року.

Суддя А.В. Кравцова