Провадження № 22-ц/801/1210/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 рокуСправа № 127/22887/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С. Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Денишенко Т. О.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вінницька міська рада,

розглянув в судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О. С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні часткою будинковолодіння та земельними ділянками, встановлення порядку користування земельними ділянками та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, встановлення порядку користування земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка на підставі свідоцтва про право власності за заповітом (після смерті матері ОСОБА_5 ) від 08.08.2014 року є власницею 11/200 часток будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.04.2009 року у справі № 2-350/09 визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 : виділено в користування земельні ділянки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в тому числі було виділено земельну ділянку ОСОБА_2 та ОСОБА_5 площею 383 кв.м., а земельну ділянку площею 138 кв.м. залишено у спільному користуванні співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 . Проте, відповідач ОСОБА_2 , а також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чинять перешкоди ОСОБА_1 в користуванні будинковолодінням і хвірткою загального користування, не допускають на територію будинковолодіння, не надають можливість зробити дублікат ключа від хвіртки. Порушення права позивача здійснюється відповідачами умисно, вони не визнають її право власності, тому їй завдано моральної шкоди. Додаткові зусилля, які позивачу слід докладати, щоб захищати право власності, потребують від неї витрат, часу та здоров`я і мають значне психоемоційне навантаження. Діями відповідачів їй завдано моральної шкоди, яку ОСОБА_1 оцінила в 10 000 грн. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування 11/200 частками будинковолодіння по АДРЕСА_1 та земельними ділянками, виділеними в користування рішенням Ленінського районного суду Вінницької області від 27.04.2009 року по справі № 2-350/09 згідно плану фактичного користування земельною ділянкою спільного користування площею 138 кв.м. (фактично на даний час 134 кв.м. чи 0,0134га), зображеною на плані сірим кольором та земельною ділянкою площею 383 кв.м. (0,0383 га), зображеною на плані блакитним кольором шляхом: зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 користуватись хвірткою загального користування з АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, площею 138 кв.м. (фактично на даний час 134 кв.м.) та надати дублікат ключів від хвіртки загального користування (виготовлення дублікату за рахунок ОСОБА_1 ); зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 користуватись земельною ділянкою, площею 383 кв.м. (0,0383 га), зображеною на плані блакитним кольором та демонтувати хвіртку, встановлену на межі земельних ділянок спільного користування, площею 134 кв.м. та 383 кв.м. Встановити порядок користування земельною ділянкою, площею 383 кв.м. (0, 0383 га) по АДРЕСА_1 , яка виділена в спільне користування ОСОБА_2 і ОСОБА_5 рішенням Ленінського районного суду Вінницької області від 27.04.2009 року у справі № 2-350/09. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2023 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні 11/200 частками будинковолодіння по АДРЕСА_1 та земельними ділянками, площею 138 кв.м. (фактично 134 кв.м.) і 383 кв.м., що виділені в спільне користування рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.04.2009 року у справі № 2-350/09 і зображені на плані фактичного користування від 2009 року, виготовленого ТПП сірим кольором та блакитним кольором відповідно, шляхом: - зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 користуватись хвірткою загального користування з АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, площею 138 кв.м., що виділена в спільне користування, та надати дублікат ключів від хвіртки загального користування (виготовлення дублікату за рахунок ОСОБА_1 ); зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати хвіртку, встановлену на межі земельних ділянок спільного користування, площею 138 кв.м. і 383 кв.м. Встановлено порядок користування земельною ділянкою, площею 383 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , яка виділена в спільне користування ОСОБА_2 і ОСОБА_5 (правонаступником є ОСОБА_1 ) рішенням Ленінського районного суду Вінницької області від 27.04.2009 року у справі № 2-350/09, згідно варіанту 5 (додаток 7) висновку експерта № ОС-416 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 05.08.2022 року, та виділити в користування: - ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 61 кв.м., позначену на плані жовтим кольором; - ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 322 кв.м., позначену на плані зеленим кольором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині. Зазначає, що суд не врахував, що вона жодного разу не чинила перешкоди позивачці у користуванні майном, порядок користування спільним майном врегульовано рішенням Ленінського районного суду Вінницької області від 27.04.2009 року по справі № 2-350/09. Зміна власників нерухомого майна не може бути підставою для зміни встановленого судовим рішенням порядку користування земельною ділянкою. Також вказує, що суд першої інстанції не надсилав на її адресу копії позовної заяви, жодного разу не повідомляв її про судове засідання та розглянув справу без її часті, чим порушив її право на участь у судовому розгляді справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що наявність хвіртки між земельними ділянками загального користування, площами 138 кв.м. і 383 кв.м., встановленої відповідачем ОСОБА_2 , а також замку на хвіртці загального користування з боку АДРЕСА_1 , вхід через яку здійснюється на ділянку, площею 138 кв.м., встановленого відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , перешкоджають ОСОБА_1 вільно володіти і користуватись своєю власністю, тому її порушене право підлягає захисту в обраний нею спосіб. В частині встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 383 кв. м. суд першої інстанції рішення не мотивував. Відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив ї їх недоведеності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частина шоста статті 128 ЦПК України).

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам-підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частина сьома статті 128 ЦПК України).

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

У матеріалах справи відсутні відомості про вручення відповідачці - ОСОБА_3 копії позовної заяви та належне її повідомлення про дату та час бодай одного судового засідання.

Зазначені обставини дають підстави для висновку про розгляд судом першої інстанції справи без належного повідомлення відповідачки ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, що суперечить статтям 7, 128 ЦПК України.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 14 травня 2021 року у справі № 759/16009/20 (провадження № 61-3925св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 2-2572/07 (провадження № 61-13407св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи у відсутності відповідачки ОСОБА_3 призвів до порушення її прав і неповного з`ясування обставини справи, заслуговують на увагу.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.2014 року, є спадкоємцем майна ОСОБА_5 . Спадщина складається із 11/200 ідеальних часток будинковолодіння з відповідною часткою прибудов, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником інших 11/200 ідеальних часток будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2004 року, виданого після смерті ОСОБА_11 . Згідно цього свідоцтва 11/100 часток будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель в АДРЕСА_1 в рівних частках успадкували дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.04.2009 року № 2-350/09 (а.с. 14-16) було встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділено в користування земельні ділянки ОСОБА_6 - 349 кв.м., ОСОБА_7 - 96 кв.м., ОСОБА_8 - 245 кв.м., ОСОБА_3 - 56 кв.м., ОСОБА_9 - 156 кв.м., ОСОБА_10 - 508 кв.м., а також ОСОБА_2 та ОСОБА_5 земельну ділянку в спільне користування, площею 383 кв.м. Земельну ділянку площею 138 кв.м. залишено у спільному користуванні співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення суду, рішенням Вінницької міської ради від 31.05.2013 року передано у власність ОСОБА_10 земельну ділянку з кадастровим номером :02:061:0030 площею 508 кв.м. Рішенням Вінницької міської ради від 28.02.2020 року надано дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 громадянам: ОСОБА_12 площею 0, 0235 га, ОСОБА_6 площею 0, 0167 га, ОСОБА_7 площею 0,0096 га, і рішенням від 26.06.2020 року - ОСОБА_4 площею 0, 0156 га.

Які і невстановленого повного складу власників будинковолодіння на час розгляду справи.

Згідно наявного у матеріалах справи технічного паспорту, виготовленого КП «ВМБТІ» 04 червня 2014 року, на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власниками будинку є: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - 11/100 часток, ОСОБА_6 - 1/20, ОСОБА_3 - 3/25, ОСОБА_9 - 9/100, ОСОБА_7 - 17/100, ОСОБА_10 - 31/100, ОСОБА_8 - 3/20.

Рішенням Вінницької міської ради від 25.12.2015 № 71 «Про перейменування площ, АДРЕСА_3 .

Згідно інформації від 21.08.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , вказане будинковолодіння складається з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок «А», житловий будинок «Б», прибудови «а», «а2», «Б2», «Б5», «Б4», «Б6», «б2», надбудова «Б7», тераса «а4», «б4», сарай «Л», тамбури «а1», «б3», веранда «б1», погреба «п/а», «И», гараж «Н», навіс «О». Збудовано самочинно: прибудова «а3», надбудова «Н/Б», гаражі «Е», «З» (а.с. 9-10).

Право власності на частки будинковолодіння зареєстровані за ОСОБА_1 - 11/200, ОСОБА_4 - 9/100.

Доказів виділу часток у житловому будинку в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також укладення договору про користування конкретними приміщеннями будинку не надано.

Із технічної документації та пояснень учасників справи вбачається, що входи до будинковолодіння АДРЕСА_1 на земельну ділянку для спільного користування, площею 0,0138 га та через хвіртку зі сторони ріки Південний Буг (для ОСОБА_2 ) на земельну ділянку, площею 0,0383 га.

На даний час остання земельна ділянка не визначена як об`єкт цивільних прав, оскільки не сформована, не виготовлено технічної документації та проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не проведена державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та їй не присвоєно кадастрового номеру; земельні ділянки площами 134 кв.м. та 383 кв.м., щодо яких заявлено позовні вимоги, юридично не існують.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтями 116 та 118 ЗК України встановлено, що набуття права власності та права користування на земельні ділянки є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Згідно ст. 91 ЗК України, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Відповідно до п. 2 ст. 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розташовані на земельній ділянці, яка передана у користування, то у випадку їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частина ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, до ОСОБА_1 перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, якою користувався її спадкодавець ОСОБА_5 , виділ часток своєї власності у житловому будинку в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проводився, і тому підстав для встановлення нового порядку користування земельною ділянкою не має, земельна ділянка, площею 383 кв. м. не є об`єктом цивільних прав, а тому підстави для встановлення нового порядку користування земельною ділянкою відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Як роз`яснив Верховний Суд України у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Проте, судом не було враховано, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.04.2009 року № 2-350/09 (а.с. 14-16) було встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , і цей порядок є дійсним для позивачки, оскільки зміна співвласників нерухомого не є підставою для зміни порядку користування земельною ділянкою.

Більше того, указаним рішенням встановлено порядок користування земельною ділянкою для ОСОБА_6 - 349 кв.м., ОСОБА_7 - 96 кв.м., ОСОБА_8 - 245 кв.м., ОСОБА_3 - 56 кв.м., ОСОБА_9 - 156 кв.м., ОСОБА_10 - 508 кв.м., а також ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Однак, не усі співвласники нерухомого майна - користувачі земельної ділянки були залучені до розгляду справи, а зміна існуючого порядку користування земельними ділянками може вплинути на їх права та інтереси.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Установивши, що у цій справі відповідачами залучені лише частина співвласників, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою слід відмовити через неналежний склад відповідачів.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні частиною будинку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану.

При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Підставою для подання такого позову зазначено вчинення перешкод позивачу як власнику, на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із таким позовом важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна.

Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18 (провадження № 61-19122св20).

Також важливим є встановлення особи порушника та його вини, як складової застосування цивільної відповідальності.

Суд першої інстанції, ухваливши рішення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою послався ст. 391 ЦК України, у той час, як позивачка не є власником земельної ділянки.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала лише лист квартального комітету та відповіді поліції на її звернення, з яких слідує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини з приводу спадщини. У цьому листі квартального комітету, крім ОСОБА_2 , зазначені й інші особи, які ймовірно чинили перешкоди, проте не були залучені до розгляду справи.

Разом з тим, квартальним комітетом не складався акт огляду булдинковолодіння та земельної ділянки із встановленням факту створення перешкод для позивачки у користуванні належною її часткою будинковолодіння та осіб, що такі перешкоди чинили. Акт про порушення земельного законодавства також не складався.

Достовірних доказів про те, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чинять перешкоди позивачці у користування майном, що є підставою для цивільної відповідальності, матеріали справи не містять.

Більше того, у справі наявний висновок експерта №ОС-416 від 05 серпня 2022 року, з якого вбачається, що під час проведення експертного дослідження, здійснюваного з ініціативи позивача, експерту проводив натурне обстеження будинку та земельної ділянки, жодних перешкод у доступі до будинковолодіння та земельної ділянки не встановлено(а.с. 186).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підставою позову є не усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, порядок користування якою був визначений, а встановлення нового порядку користування земельною ділянкою, за яким співвласники будуть користуватися відокремленою частиною земельної ділянки. Відповідачі заявлені вимоги не визнають, зустрічні позовні вимоги щодо встановлення іншого порядку користування земельною ділянкою не висувалися. Рішення органу місцевого самоврядування про окрема надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 383 кв. м. у власність чи користування після того, як вони стали власниками частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, не приймалося і сторонами таких доказів суду не надано. Отже, право користування земельною ділянкою зберігається за сторонами до його належного переоформлення, а саме дотримання процедури та виготовлення правоустановлюючих документів на земельні ділянки, які перебувають у їх користуванні. На день розгляду справи спірна земельна ділянка, площею 383 кв. м. не була визначена як об`єкт цивільних прав, оскільки не була сформована, не виготовлено технічної документації та проєкту землеустрою щодо її відведення, не проведена державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та не присвоєно їй кадастрового номеру; земельні ділянки, площами 134 кв.м. та 383 кв.м., щодо яких заявлено позовні вимоги, юридично не існують. Ба більше, належні позивачці 11/200 будинковолодіння не виділені, їх знаходження не встановлене, оскільки будинковолодіння не поділено в натурі.

Відмовляючи у задоволенні позову про усунення перешкоду користуванні частиною будинковолодіння, колегія суддів виходить з того, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а у матеріалах справи немає будь-яких доказів, які свідчили б, що спірними хвіртками користуються лише відповідачі, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 і, що лише вони чинять перешкоди у користуванні земельною ділянкою та часткою будинковолодіння позивачці.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від первісних вимог, а тому також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, встановив новий порядок користування земельною ділянкою без залучення усіх співвласників будинковолодіння та ці обставини є безумовною підставою скасування судового рішення, колегія суддів приходить до висновку про можливість вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги та скасувати рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід стягнути з позивачки на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 24 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні часткою будинковолодіння та земельними ділянками, встановлення порядку користування земельними ділянками та стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1260 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

Т. О. Денишенко