Справа № 522/9996/23
Провадження № 2/522/4629/23
УХВАЛА

26 червня 2023 року суддя Приморського районного суду м.Одеси, вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

До суду 24.05.2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Матеріали отримано суддею 25.05.2023 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач надав копію посвідчення учасника бойових дій, зазначаючи, що він є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою суду від 25.05.2023 року позовну заяву було залишено без руху для надання позовної заяви, оформленої з дотриманням вимог ч.3 ст.175 ЦПК України, з зазначенням реєстраційного номеру облікової картки платника податків, номера і серії паспорта, адреси електронної пошти відповідача, надання оригіналу свідоцтва про шлюб та сплати судового збору у сумі 1073,60 грн., оскільки підстав для звільнення його від сплати судового збору судом не встановлено.

31.05.2023 року від позивача надійшла заява, в якій просив відкрити провадження у справі та зазначив, що норма п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру права та підстав його порушення. Також, зазначає, що ним в позові були вказані прізвище, ім`я, по батькові відповідача, число, місяць, рік народження, та вказав що код та електронна пошта відповідача не відомі, тому вважає, що всі дані відповідача вказані відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, в тому об`ємі, який йому відомий, та жодних порушень ст.175 ЦПК України при поданні позову не допустив. Відносно надання оригіналу свідоцтва про шлюб зазначив, що неподання до суду оригіналу свідоцтва про шлюб не є підставою для залишення позову без руху, оскільки згідно ч.2,5 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються до суду в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Вимоги вказаної статті були ним виконані при поданні позову до суду, а саме копія свідоцтва про шлюб завірена особисто належним чином.

Як вбачається з позовної заяви позивачем зазначено, що оригінали письмових доказів, копії яких долучено до позову, знаходяться у нього та будуть надані на вимогу суду за потреби.

Між тим, підстави не надання оригіналу свідоцтва про шлюб при поданні позову позивачем не зазначені.

Також, вимоги ухвали суду від 25.05.2023 року про надання оригіналу свідоцтва про шлюб позивачем виконані не були, всупереч зазначеному у позові, що оригінали письмових доказів, копії яких долучено до позову будуть надані на вимогу суду за потреби. Підстав не надання оригіналу свідоцтва про шлюб на вимогу суду позивачем також не зазначено.

Враховуючи викладене, судом було зазначено в ухвалі суду від 25.05.2023 року, що при розгляді справи, позивач повинен надати суду для огляду оригінал вказаного доказу.

Ухвалою суду від 05.06.2023 року позовну заяву було залишено без руху повторно для сплати судового збору у сумі 1073,60 грн., оскільки підстав для звільнення позивача від сплати судового збору судом не встановлено.

Пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, до яких належать учасники бойових дій, визначений Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», закріплені пільги учасникам бойових дій та гарантії їх соціального захисту, а у частині другій статті 22 цього Закону встановлено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про сплату судовий збір» у сукупності з положеннями частини другої статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави для висновку, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з реалізацією їхнього правового статусу.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала аналогічну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», зокрема, у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17.

Долучена до позову копія посвідчення позивача як особи, яка має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, звільняє позивача від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням його прав, які нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, який, як і права такої особи, визначається спеціальним законом, а не усіх прав людини і громадянина, які в свою чергу встановлені Конституцією України та іншими законами.

Перевіряючи наявність підстав для звільнення позивача як учасника бойових дій від сплати судового збору за подання позову у цій справі, суд виходить з того, що предмет спору цієї справи не пов`язаний з порушенням права на соціальний захист, саме, як учасника бойових дій чи військовозобов`язаного, призваного на військову службу, а пов`язані з відносинами, які виникли з приводу розірвання шлюбу, а тому суд дійшов висновку, що судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу підлягає сплаті на загальних підставах.

Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981№ R (81): «В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.

У справі "Шишков проти Росії" (Shishkov v. Russia, заява № 26746/05, п. 108-112) Суд нагадує, право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим; це допускається, оскільки право доступу за своєю природою вимагає державного регулювання, що може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб та ресурсів громади та окремих осіб (Ashingdane v. the United Kingdom, 8225/78, п. 57).

13.06.2023 року від позивача надійшла заява, в якій просив відкрити провадження у справі та зазначив, що ст.185 ЦПК України не передбачає винесення повторних ухвал про залишення без руху. З моменту коли він отримав першу ухвалу про залишення позовної заяви без руху пройшло вже більше десяти днів, відповідно після цього позовна заява вважається або поданою, або повертається позивачеві. А винесення повторної ухвали про залишення позовної заяви без руху іде в розріз з положенням ч.1 ст.2 ЦПК України.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа, ухвала суду від 05.06.2023 року була доставлена на електронну адресу позивача ОСОБА_1 , яка зазначена у позовній заяві, 07.06.2023 року.

Отже, строк на усунення недоліків сплинув 17.06.2023 року.

Станом на 26.06.2023 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 05.06.2023 року позивачем не усунуті та існують до теперішнього часу.

Судом також враховується, що відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.2 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до частини 3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст.ст.43, 44, 185, 260 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги.

Суддя Л.В. Домусчі