Справа № 304/1055/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Гусоньки З. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Сідун Олеся Степанівна, до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Сідун Олеся Степанівна, на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року, ухвалене суддею Чепурновим В.О.,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) про захист прав споживача.

Позов обґрунтований тим, що 11.08.2011 між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір №SAMDN342. Проте умови договору щодо повернення кредиту, сплати відсотків та їх розмір йому не відомі, оскільки копію договору він і досі не отримав. На його неодноразові звернення щодо видачі кредитного договору, відповідач свою відмову обґрунтовував посиланням на ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Зазначав, що у 2017 році на його адресу надійшла від банку вимога, в якій вказувалася сума заборгованості та термін її погашення. Прийнявши рішення про погашення у повному обсязі кредитної заборгованості, яка за повідомленням працівників банку становила 4 700 грн, він 10.06.2017 сплатив цю суму коштів, після чого працівники банку ствердили, що він уже нічого не боргує і правовідносини між ним та банком є припиненими. Тому вважав, що з 10.06.2017 кредит погашений у повному обсязі.

Проте через рік на його адресу від банку надійшов лист із вимогою про сплату боргу за кредитним договором №SAMDN342 від 11.08.2011 в сумі 2 750 гривень. Також йому почали дзвонити невідомі особи вимагаючи повернути борг, який із кожним їхнім дзвінком тільки збільшувався, при цьому погрожуючи йому та його сім`ї.

09 січня 2019 року він був звернувся до банку з заявою, яку працівники банку не зареєстрували та відмовилися надати виписку по рахунку за кредитним договором №SAMDN342 від 11.08.2011.

У травні 2019 року він повторно звернувся до банку разом зі своїм адвокатом, після чого йому була видана виписка по рахунку, згідно з якою банк нарахував йому заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 877,14 гривень.

Нарахування вказаної заборгованості вважає незаконною, оскільки він свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а тому такі дії відповідача порушують його права як споживача.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд захистити його права як споживача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом визнання незаконними дій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по нарахуванню йому заборгованості на суму 4 877,14 грн за кредитним договором №SAMDN342 від 11.08.2011.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Сідун О.С., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що згідно з доданою до позовної заяви виписки по рахунку, виданої банком на його вимогу, у нього станом на 01.05.2019 наявна заборгованість у сумі 4 877,14 грн за кредитним договором №SAMDN342 від 11.08.2011. Ця виписка не була взята судом до уваги, натомість ураховано як доказ поданий відповідачем прінт-скрін робочої сторінки програмного комплексу банку, згідно з яким нібито у нього наявна заборгованість в розмірі 264,25 гривень.

Зазначав і те, що судом безпідставно не взято до уваги доводи його представника про те, що після того, як ним було подано позовну заяву до суду, йому продовжували телефонувати представники банку та вимагали повернути неіснуючий борг, який нібито вже перевищив 10 000 грн, що підтверджується листом від 16.08.2020 за №81411729. Відтак місцевий суд помилково дійшов висновку про недоведеність ним своїх позовних вимог.

Посилаючись на наведені обставини просив оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не скористався.

У судовому засіданні представниця апелянта (позивача) ОСОБА_1 - адвокатеса Сідун О.С. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представниця відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокатеса Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу не визнала, просила таку відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 11 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір №SAMDN342, відповідно до якого позивачу були видані кредитні картки: НОМЕР_1 з терміном дії до 06/2015 та НОМЕР_2 з терміном дії до 07/18 (а.с.170).

Згідно з довідкою про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», з якою позивач ОСОБА_1 ознайомився під розпис 11.08.2011 видно, що в такій зазначено: вид картки - «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; валюта - гривня; базова процентна ставка - 2,5% на місяць (30% річних) на залишок заборгованості, термін погашення щомісячних платежів - до 25 числа щомісячно, а також умови щодо сплати комісії, пені та штрафу (а.с.166).

З виписки по рахунку клієнта ОСОБА_1 НОМЕР_3 за період з 13.04.2011 по 13.05.2019 по основній карті НОМЕР_1 слідує, що позивачем 10.06.2017 було здійснено погашення кредитної заборгованості в розмірі 4 700 грн, що зменшило його заборгованість до позитивного залишку в сумі 4,11 гривень. Проте згодом заборгованість позивача тільки збільшувалася і станом на 01.05.2019 склала суму 4 877,14 гривень (а.с.10-15).

З цієї ж виписки слідує, що позивач ОСОБА_1 окрім заборгованості за кредитом в сумі 4 246,89 грн, пені 100 грн, відсотків за попередній місяць 311,23 грн та страхового платежу 37,77 грн, що загалом склало суму 4 695,89 грн, також повинен був сплатити і відсотки за користування кредитом за період з 01.06.2017 по 10.06.2017 (день платежу) в розмірі 105,01 грн, які банком були нараховані лише 01.07.2017, а тому залишок власних коштів на картці в сумі 4,11 грн (4 700 - 4 695,89 = 4,11) був недостатнім для погашення відсотків (105,01-4,11= 100,90), що призвело до виникнення заборгованості в сумі 100,90 грн, на яку банком щомісячно була нарахована пеня за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн, що й призвело до виникнення боргу за кредитним договором у розмірі 4 877,14 грн станом на 01.05.2019.

Водночас листом від 05.11.2020, на виконання ухвали Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2019 року про витребування доказів, відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив суд, що станом на 04.11.2020 заборгованість позивача ОСОБА_1 за кредитним договором №SAMDN342 від 11.08.2011 становить 264,25 грн, на підтвердження чого додав до листа прінт-скрін робочої сторінки програмного комплексу банку, що на думку відповідача свідчить про неактуальність заявлених позивачем вимог та відсутність предмету спору (а.с.113-115).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем вимоги про захист його прав як споживача шляхом визнання незаконними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни найменування АТ КБ «ПРИВАТБАНК») по нарахуванню заборгованості в сумі 4 877,14 грн, не є ефективним способом захисту порушених прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов із додержанням вимог закону з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої та другої ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, учинення яких не є обов`язковим для неї.

Правовий аналіз ч. 2 ст.14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Згідно з частиною першою та другою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У ч. 1 ст.599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.

Отже встановивши, що відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнає права ОСОБА_1 на припинення його зобов`язання за кредитним договором від 11.08.2011 повністю, тому колегія суддів уважає, що таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.

Однак із такими вимогами позивач у цій справі не звертався.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або не є ефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Водночас застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

У даному випадку задоволення вимоги ОСОБА_1 не може призвести до захисту або відновлення порушеного його права (у разі його порушення), а відтак обраний ним спосіб захисту своїх прав не є ефективним у спірних правовідносинах, оскільки не призведе до поновлення прав і потребуватиме додаткових засобів судового захисту.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 через обрання ним неефективного способу захисту порушених прав.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Сідун Олеся Степанівна, залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 червня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді