ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» квітня 2023 року

м. Харків

справа № 953/5647/22

провадження № 22ц/818/477/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , представниця відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2022 року в складі судді Демченко С.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2021 року він надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 30 серпня 2022 року зі сплатою 20% від вказаної суми за користування грошовими коштами, що становить 400,00 доларів США, про що написав розписку.

Вказав, що між ними була домовленість, відповідно до якої відповідач мав щомісяця до 30 числа перераховувати йому на картковий рахунок суму у розмірі 300,00 доларів США.

Однак, у визначений строк відповідач борг не повернув, зустрічей уникає, у зв`язку з чим у нього станом на 25 вересня 2022 року виникла заборгованість у загальному розмірі, що еквівалентно 90 379,02 грн, з яких заборгованість за договором 73 120,00 грн, 3% річних - 2635,02 грн, відсотки за користування грошовими коштами 14 624,00 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 28 грудня 2021 року у розмірі 90 379,02 грн, з яких 73 120,00 грн - основна сума боргу, 14 624,00 грн - відсотки, 2635,02 грн 3% річних, а також суму сплаченого судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 28 грудня 2021 року у розмірі 2 000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 73 120,00 гривень, відсотки у розмірі 400,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України - 14 624,00 гривні, три проценти річних від простроченої суми - 2635,02 гривень, а всього на суму 90 379,02 гривень; а також судовий збір - 992,20 гривні.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на відсутність у борговому документі інформації про те, коли саме та в який спосіб (в готівковій чи безготівковій формі) повинні були передаватися йому кошти. Він надавав пояснення суду щодо домовленості між сторонами про передачу суми, визначеної у розписці у безготівковій формі шляхом зарахування коштів на його розрахунковий рахунок. Проте, зарахування коштів так і не відбулось, що свідчить про неукладеність договору позики, що підтверджується банківською випискою. Кошти у розмірі 2 000,00 доларів США не були фактично ним отримані, отже, договір позики фактично не укладений. Також вважав, що позивач безпідставно нарахував еквівалент суми позики у гривні станом на день звернення до суду з позовом, а не на день складання розписки. У розписці відсутні необхідні дані для ідентифікації сторін.

До апеляційної скарги надана інформація про рух коштів по рахунку фізичної особи підприємця ОСОБА_2

14 квітня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказав, що суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги є надуманими. Написана відповідачем розписка підтверджує факт отримання грошей. Безгрошовість розписки не доведена. Боргові правовідносини між ним та ОСОБА_2 існують. Договір є чинним, не розірваним, не визнаний недійсним. Також, він заперечував проти прийняття судом письмових доказів (виписок з банківських рахунків ОСОБА_2 ), які додані до апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_2 не надав поважних причин, які б перешкоджали надати їх до суду першої інстанції. Вважав їх неналежними. Зазначив, що він ніколи не говорив про те, що буде надавати в борг гроші в сумі 2000,00 доларів США через картку ОСОБА_2 .

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав у борг відповідачу грошові кошти, про що свідчить розписка, однак відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання перед позивачем, тому з нього підлягає стягненню сума боргу за договором позики, а також відсотки за користування цими коштами та 3% річних.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 грудня 2021 року ОСОБА_2 власноруч склав розписку, з якої вбачається, що він бере у борг у ОСОБА_4 2 000,00 доларів США на умовах їх повернення до 30 серпня 2022 року в розмірі: тіло 2 000,00 доларів США та 20 % - 400,00 доларів. Зобов`язується проводити виплату до 30 числа кожного місяця у розмірі 300,00 доларів на картковий рахунок (а. с. 30 оригінал).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. У разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, розрахував розмір заборгованості відповідно до вимог закону, у тому числі й щодо застосування положень статті 625 ЦК України, законно й обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

Розрахунок заборгованості судом апеляційної інстанції перевірений, є правильним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що кошти за розпискою ним фактично не отримувались, та договір позики є неукладеним, безпідставні та жодними належними доказами не підтверджуються.

У розписці від 28 грудня 2021 року чітко зазначено дату отримання позики, умови позики і зобов`язання повернути зайняту суму. Розписка підписана ОСОБА_2 , який своїм підписом підтвердив, що він отримав у борг від ОСОБА_1 суму в розмірі 2 000,00 доларів США з зобов`язанням повернення в строк, обумовлений в розписці.

Розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми й зобов`язання повернути отримані грошові кошти.

Наявність оригіналу розписки у позивача підтверджує факт не повернення коштів.

Посилаючись на безгрошовість позики, відповідач правочин у судовому порядку не оспорив, з відповідним позовом про недійсність договору не звертався.

Отже, саме по собі посилання на зазначені вище обставини без надання жодних доказів на їх підтвердження не може слугувати підставою для відмови у позові.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, провадження № 61-45859 св 18.

Посилання ОСОБА_2 на те, що між сторонами була домовленість про перерахування йому суми позики на банківський рахунок, проте відповідного переказу не здійснено, також будь-яким чином не підтверджені, та у змісті розписки відповідні умови отримання позики відсутні.

Подані відповідачем разом з апеляційною скаргою виписки з банківських рахунків судова колегія не приймає, оскільки ці докази до суду першої інстанції не подавались, доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, відповідач не надав. Крім того, ці виписки не підтверджують обставини, що входять до предмету доказування у справі, тобто не є належними доказами. Крім того, із їх змісту не вбачається, що ОСОБА_2 погашав заборгованість ОСОБА_1 за розпискою від 28 грудня 2021 року. Зміст цього документу містить інформацію про переказ між власними рахунками для поповнення картки, оплату послуг, покриття за проведені трансакції, сплату за договором 209660487, сплату страхового платежу, абонплату тощо.

Твердження відповідача про те, що у розписці відсутні необхідні дані для ідентифікації сторін, судова колегія також відхиляє. Зміст розписки від 28 грудня 2021 року є чітким, зрозумілим та не допускає двозначного тлумачення. Факт її власноручного написання та підписання відповідач визнає.

Посилання відповідача на те, що позивач безпідставно нарахував еквівалент суми позики у гривні станом на день звернення до суду з позовом, а не на день складання розписки, не заслуговують на увагу, адже в силу вимог статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на день укладення договору, як вказує відповідач.

Крім того, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 квітня 2023 року.