Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2199/19 Головуючий у 1-й інст. Бруховський Є. Б.
Категорія 16 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/2199/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шостачука Ігоря Миколайовича на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бруховського Є.Б. у смт. Черняхові,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила встановити порядок користування присадибною земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , виділивши їй, у користування земельну ділянку розміром 0,0735 га в межах визначених у план-схемі №3, складеній комісією Черняхівської селищної ради з питань врегулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища без погодження меж із ОСОБА_2 , що дозволить їй подальше здійснення приватизації. Вирішити питання відшкодування судових витрат.

Позов мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2005 вона є власником квартири АДРЕСА_2 , що фактично становить 1/2 частину приватного житлового будинку.

Друга половина (1/2 частина) цього будинку належить на праві власності ОСОБА_2 і у кожного із них окремий вхід до своєї частини будинку.

Згідно земельно-облікових документів Черняхівської селищної ради та технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстрованого за №423 в Житомирському обласному державному підприємстві по технічній інвентаризації від 18.08.2005 для обслуговування вказаного будинку виділено земельну ділянку загальною площею - 0,1464 га.

Комісією Черняхівської селищної ради з питань врегулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища було обстежено земельну ділянку і складено відповідний акт обміру від 16.10.2014, відповідно до якого загальна площа земельної ділянки становить - 0,1470 га. Відповідач користується присадибною земельною ділянкою площею - 0,0848 га, а вона - 0,0622 га. На підставі технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_3 , зареєстрованого за №423 в Житомирському обласному державному підприємстві по технічній інвентаризації від 04.07.2006 будинок розділено по кімнатах у співвідношенні 50/50.

Тому комісією Черняхівської селищної ради з питань врегулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища їй та відповідачу, як співвласникам будинку, було запропоновано 2 варіанти розподілу присадибної земельної ділянки в рівних частинах по 0,0735 га відповідно до складених план-схем №2 та №3.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 погодити межі земельної ділянки, яку вона бажає отримати у власність шляхом приватизації, Черняхівська селищна рада своїм рішенням від 20.10.2016 відмовила їй у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з передачею у власність. Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвокат Шостачук І.М., посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Зазначає, що висновки суду, не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело ухвалення необ`єктивного та необґрунтованого рішення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки її вимоги не узгоджуються із способами захисту прав на земельну ділянку, визначеними ст.152 ЗК України.

Вважає таку позицію суду помилковою, адже позивач звертається до суду з вимогою не про визнання неправомірними дій чи бездіяльності відповідача, а встановлення порядку користування земельною ділянкою, оскільки даний порядок порушує її право як користувача земельної ділянки.

У позасудовому порядку позивач не змогла вирішити даний спір з відповідачем, а повноважний орган місцевого самоврядування відмовив їй у реалізації її права, тому звернення до суду з відповідним позовом є для позивача єдиним можливим законним способом захисту її порушеного права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд фактично позбавив позивача можливості реалізувати своє законне право на користування та приватизацію земельної ділянки.

Від представника відповідача адвоката Тимофеєва А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Шостачук І.М. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити і надав пояснення, які відповідають доводам позовної заяви та апеляційної скарги скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Тимофеєв А.В. апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін із тих підстав, які зазначені у відзиві на скаргу.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2005 є власником квартири АДРЕСА_2 . Квартира складається з 2-х житлових кімнат та службових приміщень, з надвірними будівлями, загальною площею 73,0 кв.м., в тому числі житловою - 29,1 кв.м. До квартири належать надвірні будівлі: 1/2 частина сараю Б, уборна У.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2006 є власником квартири АДРЕСА_4 у названому будинку, яка складається з 4-х житлових кімнат та службових приміщень, з надвірними будівлями, загальною площею квартири 73,3 кв.м., в т.ч. житлова 45,7 кв.м. До квартири належить 1/2 сараю, зазначеного за планом літерою Б, уборна, літ У 1, 1/2 частина огорожі №1-2.

Згідно відомостей технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа земельної ділянки становить 0,1464 га.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача не узгоджуються зі способами захисту прав на земельну ділянку, визначеними статтею 152 ЗК України. Адже визнання судом неправомірної відмови відповідача в погодженні меж земельної ділянки для приватизації земельної ділянки не поновить порушене право позивача, за захистом якого вона звернулась до суду, в обраний нею спосіб. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Одночасно місцевий суд дійшов висновку, що вирішуючи питання передачі земельної ділянки у приватну власність та право на погодження та затвердження землевпорядної документації, суд вийде за межі своїх повноважень, оскільки таке право належить виключно до повноважень органу місцевого самоврядування, тому в позові слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не стосуються заявлених позовних вимог, а саме: встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою.

Так, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку у спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 цього Кодексу).

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно, зокрема до права користування земельною ділянкою. Тому право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 489/2029/17 (провадження № 61-7504св19), зроблено висновок про те, що при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд встановить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд встановлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 травня 2017 року в справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року в справі № 6-2454цс16 та Верховного Суду, викладеними у постановах від 05 лютого 2020 року в справі № 497/1137/17, від 03 листопада 2020 року в справі № 653/1760/16.

За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч.1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Однак матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів щодо закріплення у встановленому законом порядку, а саме рішенням виконавчого комітету Черняхівської селищної ради за будинком сторін земельної ділянки, порядок користування якою ОСОБА_1 просить встановити. Наявний в технічному паспорті запис щодо розміру земельної ділянки, а також відомості, зазначені в Акті від 16.10.2014, не є належними доказами, оскільки відображають фактичне користування земельною ділянкою без посилань на правові підстави її відведення.

Також сторонами не надано доказів на підтвердження розміру їх часток у домоволодінні, що в свою чергу також унеможливлює вирішення питання щодо встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою між сторонами. Відомості щодо розподілу будинку між сторонами у співвідношенні 50/50, про що зазначено в Акті від 16.10.2014, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки постійна комісія селищної ради з питань врегулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища, яка склала цей Акт, не є компетентним органом щодо вирішення даного питання.

Враховуючи наведене, у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шостачука Ігоря Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити із підстав, зазначених у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 20 квітня 2023 року.