ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року

м. Черкаси

справа № 703/1848/22 провадження № 22-ц/821/1368/23 категорія 307000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Кучер Юлія Вікторівна

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Таран Галина Володимирівна

розглянув у порядку позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Таран Галина Володимирівна про усунення від права спадкування.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить усунути ОСОБА_2 від спадкування, після смерті ОСОБА_3 ..

В обґрунтування позову зазначила, що вона є донькою, а відповідач сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що є спадкоємицею першої черги за законом після смерті матері та прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована разом з матір`ю на день смерті.

Вказує на те, що квартира, яка залишалась після смерті матері була куплена за її з чоловіком кошти, які вони заробили в Чеській Республіці.

Оскільки квартира була куплена за її кошт, вона повністю несе витрати на її утримання та самостійно здійснювала догляд за матір`ю, відповідно відповідач не має права на вказану квартиру.

Зазначила, що мати в грудні 2016 року захворіла на онкологічне захворювання, їй було встановлено 1 групу інвалідності, вона потребувала сторонього догляду, а тому вона постійно перебувала поруч з матір`ю та самостійно здійснювала догляд за нею. Позивач повідомляла відповідача про хворобу матері та про необхідність лікування та догляду, однак відповідач жодним чином не реагував та допомоги не надавав.

Право на спадкування за законом має син померлої ОСОБА_3 , однак, оскільки він ухилився від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавці, тому ОСОБА_1 просить усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Суд першої інстанції виходив з тієї обставини, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

В судовому засіданні позивачкою доведено факт знаходження померлої через тяжку хворобу у безпорадному стані, але не доведено факт ухилення відповідача від надання допомоги своїй матері при можливості її надання та не доведено потреби спадкодавиці в допомозі їй саме відповідача ОСОБА_2 .

Врахувавши в сукупності всі встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Кучер Ю.В. оскаржила вказане рішення в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кучер Ю.В. просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд неправильно надав оцінку тим обставинам, що відповідач ухилявся від надання допомоги покійній матері, яка через онкологічну хворобу перебувала у безпорадному стані та потребувала стороннього догляду.

Позивач всі витрати, пов`язані з лікуванням та доглядом покійної матері несла самостійно, весь час була поруч та доглядала її.

Оскільки покійна ОСОБА_3 не була позбавлена батьківських прав відносно відповідача, свого часу як мати, виконувала обов`язок щодо утримання сина, відповідач мав відповідний обов`язок утримувати непрацездатну матір та брати участь у додаткових витратах у зв`язку її тяжкою хворобою та інвалідністю.

Відповідач був обізнаний про безпорадний стан матері, однак умисно не здійснював жодних дій, направлених на допомогу матері.

Вказані обставини судом враховані не були, відтак суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Зазначено, що позивач не довів факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві та потребу спадкодавця саме допомоги відповідача.

Вказано, що відповідач надавав своїй покійній матері фінансову допомогу, відвідував її, а питання про догляд позивачкою спадкодавця було вирішено спільно на сімейній нараді.

При цьому, позивач достовірно знала, що на момент смерті матері, відповідач перебував за кордоном і не міг організувати поховання. Питань щодо витрат за поховання та стягнення їх з відповідача позивач не ставила. Отже, суд повно та всебічно встановив всі обставини справи та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10 травня 2017 року (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 17).

Сторони у справі (позивач ОСОБА_1 ) та відповідач ( ОСОБА_3 ) є дітьми померлої ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Відповідно до спадкової справи (а.с. 81-86), відкритої приватним нотаріусом Черкаського нотаріального округу Таран Г.В. вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовними вимогами про усунення від спадкування, позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані внаслідок тяжкої хвороби та потребувала стороннього догляду, який відповідач не надавав, тому вважає що відповідач повинен бути позбавлений права на спадкування.

Крім того, зазначено, що саме позивач ОСОБА_1 здійснювала догляд за матір`ю, купувала ліки, а після смерті понесла витрати на поховання, тому саме вона повинна прийняти спадщину, а не відповідач.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачкою доведено факт знаходження померлої через тяжку хворобу у безпорадному стані, але не доведено факт ухилення відповідача від надання допомоги своїй матері при можливості її надання та не доведено потреби спадкодавиці в допомозі їй саме відповідача ОСОБА_2 .

Перевіряючи мотиви судового рішення, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції прийшов до наступних висновків.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавиця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статей 1217, 1222 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Відповідно до статей 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1224 ЦК України встановлено підстави усунення спадкоємців від права на спадкування.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтв був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судове практику у справах про спадкування» правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя , потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Згідно висновків Верховного Суду від 12 березня 2020 року за наслідком розгляду справи № 325/314/18 (провадження № 61-4100св19), від 23 грудня 2020 року за наслідком розгляду справи № 209/4512/14-ц (провадження № 61-6041св20) та від 29 червня 2021 року за наслідком розгляду справи № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21) зазначено, що позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. При цьому, Верховним Судом зазначено, що позивачами у вказаній категорії справ повинно бути доведено, що спадкодавець дійсно потребувала сторонньої допомоги, а якщо потребувала - зверталася за такою допомогою до відповідачів у вказаних справах, а останні ухилялися від її надання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що спадкодавець ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно через свою хворобу перебувала в безпорадному стані.

Із наявних матеріалів справи вбачається наявність захворювання у ОСОБА_3 , назначеного їй лікування та проведення обстеження.

Однак, із наданих позивачем медичних документів не вбачається того факту, що за спадкодавицею ОСОБА_3 здійснювався догляд виключно позивачкою та саме вона здійснювала оплату медичних обстежень та препаратів, оскільки такі дані в наданих копіях документів відсутні.

Крім того, районним судом надано правильну оцінку відсутності факту винної поведінки відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавці та факту її потреби саме у допомозі відповідача. Суд правильно встановив, що позивачем не доведено факту звернення спадкодавці до відповідача з проханням у наданні допомоги, а останній, маючи змогу надати таку допомогу, ухилився в її наданні.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що незважаючи на участь позивачки у догляді за померлою, остання не зробила будь-якого розпорядження на випадок своєї смерті відносно спадкового майна, що свідчить про відсутність її бажання в позбавлення сина права на спадкування.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правомірно в своєму рішенні акцентував увагу на ту обставину, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частина перша ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів винної поведінки відповідача.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме позивач повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Надаючи оцінку законності рішення суду, враховуючи матеріали справи, колегія суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що саме позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені нею обставини. Оскільки таких доказів він суду не надано, тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову через його недоведеність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кучер Юлії Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Таран Галина Володимирівна про усунення від права спадкування залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко