Справа № 342/302/23
Провадження № 2/342/258/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Федів Л.М.

секретаря судового засідання: Матієк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Найда Катерина Володимирівна до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 , інтересах якої діє адвокат Найда Катерина Володимирівна звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Кирилівська, 40, 04080, ), в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 - 16893,80 грн. страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача, 4880,40 грн. страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивачем; 1088,70 грн. страхового відшкодування моральної шкоди.

Обгрунтовуючи поданий позов представник вказує на те, що 27.05.2020 близько 17 год.40 хв. в н.п. Городенка, Івано-Франківської обл. відбувалась дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «SKODA RAPID 90782» р.н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної ДТП ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000567. Позивач ОСОБА_1 є особою, якій внаслідок дорожньо-траспортної пригоди було завдано шкоду здоров`ю. Так, позивачу заподіяна: шкода, пов`язана з лікуванням, шкода пов`язана з тимчасовою втратою працездатності, моральна шкода. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, ОСОБА_2 на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно - страхова компанія» поліс №АР4134666. Проте, відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були правомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. Отже, внаслідок завдання позивачу шкоди, останній має право на її відшкодування відповідачем у розмірі та з підстав визначених нижче. В Законі №1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону України №1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Щодо розміру страхового відшкодування пов`язаного з лікуванням потерпілого, то зазначає, що період лікування, позивач втратила 16893,80 грн., що підтверджується фінансовими документами. Щодо розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності потерпілим (позивачем) вказує, що період тимчасової непрацездатності позивач з 31.07.2020 по 24.09.2020 законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01.01.2020 по 31.08.2020 4723,00 грн. та з 01.09.2020 по 31.12.2020 5000,00 грн. За таких обставин, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивача, складає 4880,40 грн. Щодо страхового відшкодування моральної шкоди вказує, що згідно ст.26-1 Закону України №1961-IV страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю. Відповідно до п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого 16893,80 грн.; шкода пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим 4880,40 грн. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, виходячи з розміру страхових виплат належних позивачу у якості відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю, розмір страхового відшкодування моральної шкоди завданої позивачу внаслідок ушкодження здоров`я за страховим випадком від 23.07.2020 дорівнює 1088,70 грн. Також зазначено, що у зв`язку із розглядом справи, позивач очікує можливість понести судові витрати на професійну правничу допомогу до 30000,00грн. Враховуючи вищенаведене, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

14 березня 2023 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав відзив на позов. У відзиві представник зазначає, що ПрАТ «УПСК» позовні вимоги не визнає у повному обсязі та вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено спеціальний порядок, який включає в себе обов`язкове подання особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, до Страховика заяви про страхове відшкодування з наданням документів, перелік яких закріплений у п.35.1 ст. цього Закону. Позивачка із заявою про страхове відшкодування до ПрАТ «УПСК» не зверталась, а тому на отримання страхового відшкодування з цивільним позовом до суду, її право на отримання страхового відшкодування з боку ПрАТ «УПСК» не було порушене, а отже, позов є передчасним. ПрАт «УПСК», як страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (поліс АР/4134666), у разі настання страхового випадку, відшкодовує оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, здоров`ю, майну третьої особи, в порядку та на умовах, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто право особи, яка має право на отримання страхового відшкодування, на отримання страхового відшкодування шляхом виконання страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхового відшкодування. Подання до страхової компанії заяви про страхове відшкодування належить до числа юридично значимих дій потерпілої, необхідних для отримання цією особою страхового відшкодування. ПрАТ «УПСК» не приймало рішення про виплату чи відмову у здійсненні страхового відшкодування, оскільки позивач не подавала до страхової компанії заяви, необхідної для прийняття вмотивованого рішення. Матеріали справи теж не містять доказу подання позивачем такої заяви, що свідчить про порушення цією особою законодавчо визначеного порядку отримання страхового відшкодування. Крім того, відповідно до п.24.1 ст.24 Закону України у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Також положеннями цієї статті передбачено, що зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Отже, за змістом п.24.1 ст.24 Закону України витрати понесені потерпілою, у зв`язку з лікуванням повинні бути документально підтверджені медичним закладом, а саме кожна витрата має підтверджуватись Витягом з історії хвороби за період лікування в медичному закладі, де повинно зазначатися про призначення лікарських препаратів потерпілій особі. Однак, на обґрунтування необхідності здійснення витрат на лікування, що зазначені у чеках, позивачем не надано жодного документа закладу охорони здоров`я із встановленим діагнозом щодо отриманих травм та з призначенням лікувальних препаратів, а тому не можливо встановити, що вказані у чеках товари призначалися, саме позивачу та для лікування ушкоджень, що були заподіяні внаслідок ДТП. А відтак, позовна вимога щодо відшкодування витрат на лікування є необґрунтованою та, відповідно не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позовної заяви про відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачка отримує пенсію за віком та відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатною особою. У матеріалах справи відсутні будь-які дані, на підставі яких можна встановити наявність обставин (фактів), що вказують на зменшення розміру доходів позивачки у зв`язку з втратою працездатності. Будь-яких доказів про те, що на час отримання травми позивачка отримувала дохід, і внаслідок отриманої травми втратила цей заробіток (дохід), остання у відповідності до ст.57-60 ЦПК України не надала, а матеріали позовної заяви таких відомостей не містять. Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 1949 року народження і являється пенсіонером за віком та має право на отримання пенсії за віком. Звертають увагу, ще не можна вважати, що позивачка втратила працездатність в результаті отриманих травм, оскільки на момент ДТП вона і так була непрацездатною особою, оскільки являється пенсіонером за віком. Крім того, позивачкою не доведено, що в результаті заподіяння шкоди, вона понесла такі майнові втрати, як втрачений заробіток (дохід), оскільки ушкодження здоров`я ніяк не вплинуло на розмір пенсії, яку вона має право отримувати за віком, а наявність інших доходів позивачкою не підтверджено.

В судове засідання 07.06.2023 представник позивача не з`явився. В матеріалах справи наявні клопотання, які поступили до суду, згідно яких представник позивача просив розгляд справи провести за відсутності позивача та його представника на підставі тих документів, що є в матеріалах справи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений у встановленому законом порядку. Клопотань про відкладення не подавав.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно обвинувального акту 27.05.2020 року о 17-30 год. ОСОБА_2 , керуючи службовим автомобілем «Skoda Rapid» р.н. НОМЕР_2 , в сечі якого виявлено психотропну речовину амфетамін, рухаючись заднім ходом по вул. Героїв Євромайдану,5 в м. Городенка (біля центрального входу до адміністративного приміщення відділення поліції), порушив вимоги ст.14 ЗУ «Про дорожній рух», п.1.2, п.1.3, п.1.5, п.1.7, п.1.10 (в частині визначення термінів: «безпечна швидкість», «безпечний інтервал», «дорожні умови», «зміна дорожньої обстановки», «небезпека для руху», «недостатня видимість», «обмежена оглядовість», «проїзна частина», «пішохід») розділу 1; підпункти б), д) п. 2.3, п. 10.1, п. 10.9, п. 12.1, п. 12.3, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не врахував їх при керуванні транспортного засобу, створивши небезпеку для життя громадян, маючи об`єктивну можливість виявити перед початком руху заднім ходом небезпеку для руху, у вигляді пішохода похилого віку, котра знаходилась поруч із уявною подальшою траєкторією руху правого боку керованого ним автомобіля, повинен був не розпочинати рух, а відновити його лише після того, як пересвідчиться у відсутності для себе небезпеки, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканку с. Вербівці Городенківського району (на даний час Коломийського району) Івано-Франківської області. Внаслідок вказаних дій обвинуваченого у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 1316 від 15.09.2020 потерпілій спричинено: травму тулуба у вигляді множинних переломів ребер, забою обох легень з накопиченням крові та повітря в плевральній порожнині, повітря в тканинах середостіння із зміщенням його, забою серця, переломів лівої ключиці та лівої лопатки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення; закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку легкого ступеня, перелому внутрішньої стінки правої орбіти, перелому клиновидної кістки з наявністю множинних ран, саден та підапоневротичної гематоми на голові, перелому лівої ацетабулярної впадини, закритого вивиху лівого кульшового суглобу та перелому 4-го пальця, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів та могли виникнути під час дорожньо-транспортної пригоди 27.05.2020.

На момент ДТП 27.05.2020, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу автомобілем «Skoda Rapid» р.н. НОМЕР_2 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія».

Ухвалою від 14.03.2023 р. за клопотанням представника позивача:

-витребовувалось від КНП "Городенківська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування" Городенківської міської ради (78100, Івано-Франківська обл., м. Городенка, вул. Шептицького, 24 Е) належним чином завірені копії виписки із медичної карти, листків лікарських призначень та епікризу з обов`язковим зазначенням найменувань та кількості лікарських засобів призначених лікарем пацієнту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительці АДРЕСА_1 ,за період перебування з 27.05.2020 року до 29.05.2020 року; належним чином оформлену та завірену довідку Ф-094-1/о про термін перебування на лікуванні у медичному закладі пацієнта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_1 за період з 27.05.2020 року до 29.05.2020 року;

-витребувано від КНП "Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради" (вул. Федьковича, 91, м. Івано-Франківськ, 76008) належним чином завірені копії виписки із медичної карти, листків лікарських призначень та епікризу з обов`язковим зазначенням найменувань та кількості лікарських засобів призначених лікарем пацієнту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительці АДРЕСА_1 , за період перебування з 29.05.2020 року до 26.06.2020 року; належним чином оформлену та завірену довідку Ф-094-1/о про термін перебування на лікуванні у медичному закладі пацієнта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_1 ,за період з 29.05.2020 року до 26.06.2020 року.

На виконання ухвали суду надійшла відповідь КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради №895 від 14.04.2023 згідно якої встановлено, що медична документація ОСОБА_1 була вилучена у рамках кримінального провадження на підставі ухвали від 20.08.2020.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала : якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

При цьому, пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови Пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду.

Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

За змістом статті 6 цього Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування можуть розглядатись наявні перешкоди страховику переконатись, що подія є страховим випадком.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Згідно зі статтею 22 Закону № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

В постанові від 11 грудня 2019 року /справа N 465/4287/15/ Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що жодним законодавчим актом не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, а незвернення до страховика не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування. Верховний Суд зробив акцент на тому, що у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Таким чином, посилання представника відповідача на необґрунтованість позову у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 мала попередньо звернутися до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" із заявою про здійснення страхового відшкодування, є безпідставними.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на учасників справи, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Представник позивача, обґрунтовуючи заявлені вимоги вказує на те, що матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Також, вказує, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди.

Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували вказані факти суду не надано, в ході розгляду справи такі не здобуті.

Копією обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000567 від 27.05.2020 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України стверджується, що ОСОБА_2 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Однак, доказів про те, що діїОСОБА_2 , на момент вчинення ДТП, визнано неправомірними, а також між діями ОСОБА_2 та шкодою є безпосередній причинний зв`язок, суду не надано.

Також, позивачем не надано жодного документа закладу охорони здоров`я із встановленим діагнозом щодо отриманих ОСОБА_1 травм внаслідок вказаного ДТП та з призначенням лікувальних препаратів, а тому не можливо встановити, що вказані у наданих копіях чеках товари призначалися, саме позивачу - ОСОБА_1 та для лікування ушкоджень, що були заподіяні внаслідок ДТП, яка мала місце 27.05.2020.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень статей 509, 979, 980 Цивільного кодексу України та статей 3, 6, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.

Зважаючи на те, що станом на час розгляду справи по суті, суду не надано доказів про винуватість або невинуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за фактом вчинення ДТП, яка мала місце 27.05.2020 року, то цивільно-правова відповідальність останнього, як страхувальника, в результаті ДТП не настала, а у відповідача - ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відсутній на момент ухвалення рішення по справі обов`язок зі сплати страхового відшкодування позивачу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявленим ним позовних вимог, їх передчасність, що є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Найда Катерина Володимирівна до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 .

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія"(місцезнаходження: м. Київ, вул. Кирилівська, 40, 04080, ).

Повне судове рішення складене 12.06.2023.

Суддя: Федів Л. М.