Справа № 185/7713/22
Провадження № 2/185/378/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 червня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", ОСОБА_4 , треті особи: Державний реєстратор Обласного комунального підприємства "Софіївське бюро технічної інвентаризації" Волос Олена Володимирівна, Державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицька Юлія Анатоліївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округуДніпропетровської області Хоміч Оксана Михайлівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В

Позивачі звернулись до суду з позовом до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", ОСОБА_4 треті особи: Державний реєстратор Обласного комунального підприємства "Софіївськебюро технічної інвентаризації "Волос Олена Володимирівна, Державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицька Юлія Анатоліївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч Оксана Михайлівна про визнання недійсним договору № 748 від 03 вересня 2020 року між ОСОБА_4 та АТ «Альфа-Банк» купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що державний реєстратор порушив вимоги законодавства, зареєструвавши право власності на належну позивачам квартиру, яка була їх єдиним житлом. Крім того, державний реєстратор не мав права проводити реєстрацію права власності за іншою особою, оскільки відповідно до умов Договору іпотеки від 06 червня 2007 року для задоволення вимог кредитора у позасудовому порядку необхідно було укласти окремий договір та мати докази отримання позивачами письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання. Нотаріус мав право зареєструвати право власності на предмет іпотеки, якщо іпотекодержатель надав йому копію письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, яка була надіслана іпотекодавцю і не була виконана у строк, що не міг бути меншим 30 днів з моменту її одержання. Проте, іпотекодержатель таку вимогу не надсилав. При цьому, нарахована заборгованість не була безспірною на момент вчинення нотаріусом оскаржуваних дій. Між позивачами та відповідачем 1 не існує договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому прийняття нотаріусом та державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, що була в іпотеці, як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Також позивачі вказували, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч О.М. не мала права посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться поза межами Дніпровського міського нотаріального округу. Це порушило положення статті 13-1 Закону України «Про нотаріат». З огляду на викладені обставини, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу їх іпотечної квартири № 748 від 03 вересня 2020 року між ОСОБА_4 та АТ «Альфа-Банк».

В судовому засіданні розивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні ухвалено розглянути справу в судовому засіданні без участі відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі за наступних обставин.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межахзаявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасникамисправи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст.15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові № 570/60/16-ц від 06.02.2019 року зазначив, що преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.05.2023 року апеляційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була задоволена частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2022 року було скасовано та ухвалено нове рішення.Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олена Володимирівна, державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицька Юлія Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч Оксана Михайлівна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В мотивувальній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.05.2023 року встановлено наступне.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року у справі №185/6103/15-ц частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Павлоградська міська рада Дніпропетровської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення за іпотечним договором №92/07, який посвідчений державним нотаріусом Павлоградської нотаріального контори Щкицькою Ю.А., зареєстрований в реєстрі за №1-2801. на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю ОСОБА_3 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлюваної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», в сумі 40 887,68 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 30 квітня 2015 року складає 902 472,53 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», за ціною продажу, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року». В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року залишено без змін.

Апеляційним судом при розгляді справи №185/6103/15-ц встановлено, що згідно договору про надання відновлювальної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , останньому було надано кредит у розмірі 21 900,00 швейцарських франків, зі сплатою 9,50% річних з кінцевим терміном повернення до 05 червня 2017 року. Вказані кошти ОСОБА_1 отримав від банку, що підтверджується заявою на видачу готівки №103-02 від 06 липня 2007 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 06 червня 2007 року було укладено іпотечний договір №92/07, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надала в іпотеку належне їй на праві власності майно, яким є квартира АДРЕСА_2 , предмет іпотеки сторони оцінили в 113 625,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору складає 27 406,70 швейцарських франків.

Свої зобов`язання за договором боржник ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 30 квітня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 40 887,68 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 30 квітня 2015 року складає 902 472 грн 53 коп.

Позивачами не надано доказів того, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 на теперішній час погашена.

21 лютого 2019 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос О.В. було проведено державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 30459548.

Підставою виникнення права власності АТ «Укрсоцбанк» на зазначену квартиру зазначено: вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості № НОМЕР_1 , видане 13 червня 2018 року АТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір №92/07, посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А. 06 червня 2007 року №2801, договір про надання відновлювальної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Підстава внесення запису про право власності: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45705089 від 26 лютого 2019 року.

Юридична особа АТ «Укрсоцбанк» з 03 грудня 2019 року є припиненою, її правонаступник АТ «Альфа-Банк».

У свою чергу, правонаступником АТ «Альфа-Банк» є АТ «СЕНС БАНК».

03 вересня 2020 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №748 від 03 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М.

Відмовляючи у задоволенні позову в справі № 185/5734/20, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно поєднану з вимогою про припинення права власності на це майно не АТ «Укрсоцбанк», а іншої особи ОСОБА_4 . При цьому, вказував, що за змістом позовної заяви та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 набув право власності на майно на підставі договору купівлі-продажу №748 від 03 вересня 2020 року, однак вимог про визнання цього договору недійсним не заявлено, тоді як відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на те, що позивачі просили скасувати рішення державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, але не просили одночасно припинити право власності АТ «Укрсоцбанк» на це майно, натомість просили припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру, але не просили визнати недійсним правочин, на підставі якого виникло це право власності, тому дійшов висновку, що позивачами обраний неналежний спосіб захисту своїх прав.

Втім, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов необхідно виходити з такого.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору

за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення

на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного ст.35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, яка переглядається, іпотечний договір №92/07 від 06 червня 2007 року містить умови звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації (стаття 4), а саме: дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у разі невиконання позичальником основного зобов`язання (пункт 4.4). Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5).

Згідно з пунктом 4.9. іпотечного договору №92/07 від 06 червня 2007 року, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за іпотекодержателем (том 1 а.с.7-9).

Тобто, умовами іпотечного договору передбачено, що цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» право власності реєструється на підставі цього договору.

При цьому, пунктом 7.2. іпотечного договору №92/07 від 06 червня 2007 року визначається, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою виникнення права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру зазначено, зокрема, вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості №10579 від 13 червня 2018 року.

До відзиву на позов додано копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки №10579 від 13 червня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (том 1 а.с.54 справи № 185/5734/20).

Проте, відсутні будь-які документи, що підтверджують фактичне отримання цього повідомлення адресатами.

Натомість, відповідачем надані довідки ПП «Експрес мейл» щодо доставки кур`єрського відправлення від 20 листопада 2018 року, згідно з якими кур`єром було здійснено доставку листів на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . При спробі передачі зазначеного відправлення за адресою доставки відмовилися від його отримання без пояснення причин. У зв`язку з цим доставити відправлення не вдалося, в подальшому лист було повернуто відправнику (том 1 а.с.55 справи № 185/5734/20). Разом з тим, у цих довідках не зазначається, які саме документи містилися у кур`єрському відправленні, опису вкладень не додано.

Також відповідачем надані копії рекомендованих повідомлень, з яких видно, що поштові відправлення, які направлялися за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були повернуті відправнику з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (том 1 а.с.56-59 справи № 185/5734/20).

В апеляційній скарзі в справі № 185/5734/20 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посилаються, зокрема, на те, що суд першої інстанції ставить як підставу для відмови в позові ту обставину, що позивачі просять скасувати рішення державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, але не просять одночасно припинити право власності АТ «Укрсоцбанк» на це майно, натомість позивачі просять припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру. Але на момент подання позову, право власності вже не належало АТ «Укрсоцбанк» і тому позивачі не звертались до суду з такою вимогою, а звернулись з вимогою припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру, який є її теперішнім власником.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-який належний та допустимий доказ, який містить дату отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 письмової вимоги іпотекодержателя відсутній, відповідно нічим не підтверджується наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, як того вимагав пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на дату державної реєстрації права власності.

Таким чином, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

За таких обставин, колегія суддів Дніпровського апеляційного суду вважає, що вищезазначені дії державного реєстратора є протиправними.

При цьому, під час вирішення питання про правомірність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за іпотекодержателем, суд зобов`язаний встановити правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на таке нерухоме майно.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки, інше) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з урахуванням останніх уточнень своїх позовних вимог від 09 жовтня 2020 року, просили суд захистити своє порушене право у такий спосіб:

- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на зазначену квартиру;

- припинити право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру.

У частині 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України«Про державнуреєстрацію речовихправ нанерухоме майнота їхобтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вищевказаного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на час ухвалення судами рішень у справі, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас, у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України«Про державнуреєстрацію речовихправ на нерухоме майнота їхобтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 15 липня 2021 року у справі №204/5525/18.

Таким чином, зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, колегія суддів Дніпровського апеляційного суду дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, колегія суддів Дніпровського апеляційного суду дійшла висновку, що у задоволенні позовної вимоги про скасування запису державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на зазначену квартиру слід відмовити із вищенаведених підстав.

При цьому, апеляційний суд не порушує вимог закону щодо диспозитивності цивільного процесу та не виходить за межі заявлених ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки, із урахуванням принципу jura novit curia «суд знає закон», колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно з огляду на те, що саме таке рішення суду є ефективним способом захисту порушених прав позивачів.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №465/7960/18-ц (провадження №61-13617св20) та постанові від 01 грудня 2021 року у справі №756/13712/18 (провадження №61-12177св21).

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру також слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст.388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України).

Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч.ч.1-3 ст.388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень ст.ст. 387 і 388 ЦК України, тобто, є неефективними.

Таким чином, при вирішенні даного спору, зазначені вище рішенння суду мають преюдиційний характер.

Позивачі, звертаючись до суду з цим позовом, вважають, що для реалізації захисту їх права власності на вищевказану квартиру необхідно визнати недійсним договір № 748 від 03 вересня 2020 рокукупівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 (покупцем) та АТ «Альфа-Банк» (продавцем).

Враховуючи, що вищевказаний спірний договір був укладений на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яке скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.05.2023 року, договір № 748 від 03 вересня 2020 рокукупівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 (покупцем) та АТ «Альфа-Банк» (продавцем) має бути визнаний недійсним.

Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачі сплатили судовий збір, якій підлягає стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 748 від 03 вересня 2020 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 та Акціонерним товариством "АЛЬФА-БАНК".

Стягнути з Акціонерного товариства"АЛЬФА БАНК" () на користь ОСОБА_3 витрати на судовий збір в сумі 248.10 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на судовий збір в сумі 248.10 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства"АЛЬФА БАНК" (), ОСОБА_1 витрат витратвитрати на судовий збір в сумі 248.10 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в сумі 248.10 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4

Позивач ОСОБА_5 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4

Відповідач - Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК", адреса: 03150, м. Київ, Голосіївський район, вулиця Велика Васильківська, будинок 100, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 23494714.

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_5 .

Суддя: В. О. Головін