Номер провадження: 22-ц/813/873/23
Справа № 522/6993/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чебан Світлани Володимирівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 , діючи від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про виселення та вселення, треті особи: ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що мати позивача - ОСОБА_5 являється власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач та її малолітній син ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі.

Протягом декількох років тривають судові процеси з приводу власності на вказану квартиру між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

01 серпня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №014/0043/82/61804 та іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Надалі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вказаними договорами ПАТ «Комерційний банк «Стандарт», який в свою чергу відступив право вимоги за цими договорами ОСОБА_7

11 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , та 17 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу цієї ж квартири та зареєстроване право власності на квартиру за останньою.

22 грудня 2015 року ОСОБА_9 , діючи від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 18 грудня 2015 року № 708, звернувся до Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про зняття з реєстрації місця проживання позивача та її сина за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим, Приморським районним відділом у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_9 , було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , як таких, що втратили право користування житловим приміщенням (за заявою нового власника).

У зв`язку з такими діями, позивач звернулась у порядку адміністративного судочинства з позовом за захистом своїх прав та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року позов задоволено: визнано протиправними дії Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання її та її малолітнього сина за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачам у задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року була скасована, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року залишена в силі.

Проте, поки тривали судові процеси, позивача з її малолітнім сином виселили із зазначеної квартири. Також відповідачі встановили залізну решітку у парадному, яка перекриває доступ до спірної квартири.

У зв`язку з наведеним, вказуючи, що її з малолітнім сином було виселено незаконно, позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила суд виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , усунувши перешкоди шляхом демонтування залізної решітки з дверима, що знаходяться на другому поверсі парадного та вселити її та малолітнього ОСОБА_3 , 2013 року народження, в квартиру АДРЕСА_1 , усунувши перешкоди шляхом демонтування залізної решітки з дверима, що знаходяться на другому поверсі парадного.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року позов задоволено частково та вселено ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 , 2013 року народження, в квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чебан Світлана Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Тобто фактично рішення суду оскаржується в частині задоволених вимог про вселення. В іншій частині рішення суду не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 зареєструвала 24.09.2014 року шлюб з громадянином французької республіки ОСОБА_10 , внаслідок чого змінила прізвище ОСОБА_11 на ОСОБА_12 (т.2 а. с. 93).

Будучи належним чином в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України повідомленими про дату, час і місце розгляду справи учасники справи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання призначене на 23.05.2023 року на 14-30 г. не з`явились.

У зв`язку з явкою до судового засідання 23.05.2023 року адвоката Чебан С.В. з довіреністю на представництво інтересів ОСОБА_1 , строк дії якої закінчився 08.02.2023 року, а інших документів на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Чебан С.В. не надано, колегією суддів не допущено участь у судовому засіданні адвоката Чебан С.В. в якості представника ОСОБА_1 .

За клопотанням представника позивача ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , адвоката Труби К.Б. апеляційним судом призначено справу в режимі відео конференції в якій прийняла участь представник позивача і яка підтвердила доводи свого клієнта ОСОБА_2 , викладені у письмових поясненнях від 19.10.2021 року про неспроможність апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Апелянт - відповідач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 не виявили ініціативи приєднатися до відеоконференції, призначеної за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 адвоката Труби К.Б. або заявити власне клопотання про призначення відеоконференції та взяти в ній участь.

Адвокат Труба К.Б. в режимі відеоконференцзв`язку та безпосередньо присутня в судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 заперечували проти відкладення розгляду справи та наполягали на розгляді апеляційної скарги по суті.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки неявка наведених вище сторін у судовому засіданні не встановлена, з урахуванням того, що апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, та наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, вселяючи ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 , 2013 року народження, в квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі:

-у непередбачений законом спосіб фактично позбавили позивача та її малолітнього сина права користування квартирою, в яку вони вселилися і проживали на законних підставах;

-чинять перешкоди не допускаючи позивача та її сина до квартири та перешкоджаючи їхньому вселенню до житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-ОСОБА_5 була власницею однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

-23 жовтня 2012 року у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , а з 23 серпня 2013 року її малолітній син ОСОБА_3 ;

-01 серпня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір №014/0043/82/6180;

-01 серпня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ;

-29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк "Стандарт» було укладено договори про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами;

-29 квітня 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс»;

-29 квітня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами фізичній особі ОСОБА_7 ;

-11 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ;

-17 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ;

-згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 17 вересня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

-22 грудня 2015 року ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 18 грудня 2015 року № 708, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко, звернувся до Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . До вказаної заяви було додано договір купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2014 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 від 17 вересня 2014 року, довіреність від 18 грудня 2015 року та паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області;

- 22 грудня 2015 року Приморським районним відділом у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_9 , було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , як таких, що втратили право користування житловим приміщенням (за заявою нового власника), про що останніх повідомлено листом за підписом Директора КП «ЖКС «Порто-Франківський» Страшного В.А. від 12 лютого 2016 року за № 337/1.

Вважаючи дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачці та її малолітнього сина протиправними, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та її малолітнього сина за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачам у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року була скасована, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року залишена в силі (т.1 а. с. 7-11).

Вищевказані обставини встановлені ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року (справа № 815/1785/16). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № К1-106904-ф/л від 10.06.2020 вбачається, що позивачка ОСОБА_2 з 23.10.2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № К1- 106941-ф/л від 10.06.2020 вбачається, що малолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 з 23.08.2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно зі ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року заява № 30856/03, § 41, 44).

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298 цс 19).

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Встановивши, що позивачі є відповідно дочкою та неповнолітнім внуком колишнього власника житла ОСОБА_5 , які зі згоди та її дозволу вселилися у спірну квартиру та були у ній належним чином зареєстровані і на час фактичного виселення позивачів та створення їм перешкод у доступі до житла було відсутнє судове рішення про припинення сервітуту (права користування позивачами житлом), а самі позивачі були протиправно зняті з реєстраційного обліку по спірній квартирі і у них відсутнє інше житло, яке б належало їм на праві власності (користування), суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для вселення останніх.

Доводи апеляційної скарги, що новий власник житла ОСОБА_1 не давала позивачам згоди на вселення та користування належним їй житлом, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вселення позивачів у квартиру відбулось зі згоди колишнього власника житла ОСОБА_5 ще до набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру (17.09.2014 року).

Посилання апеляційної скарги на наявність у позивачів іншого житла, є необґрунтованими, оскільки зазначена апелянтом адреса: АДРЕСА_3 з посиланням на судовий спір у справі № 523/12917/19, як така, що належить позивачці ОСОБА_2 є неспроможними, оскільки у зазначеній справі міститься відомості про ОСОБА_2 , яка має 2-х неповнолітніх дітей - ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в той час, як позивач у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, має неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сама позивач ОСОБА_2 заперечувала наявність у неї неповнолітніх дітей ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , також заперечує її причетність до судового спору з ОСОБА_15 щодо права власності на частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Також апелянт в якості підстави скасування рішення суду першої інстанції посилається на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату розгляду справи - 30.09.2019 року, коли було ухвалено оскаржуване рішення.

Проте погодитися з такими доводами апеляційної скарги не можна, оскільки, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату час і місце проведення судового засідання призначеного на 30.09.2020 року 14-15 г. шляхом вручення їй судової повістки працівником поштового зв`язку ДП «Укрпошта» (т.2 а.с. 50).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть бути взятими до уваги, оскільки не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду, який надав об`єктивну оцінку наведеним обставинам, які існували на час розгляду справи і прийняття рішення та надав відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Отже, доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чебан Світлани Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 24.05.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк