13.04.2023 Справа № 363/4232/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ВРКП «Комунальник» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу,

встановив:

представник позивача звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила поновити ОСОБА_3 на посаді першого заступника начальника Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник», стягнути з Вишгородського комунального підприємства «Комунальник» на користь позивача середній заробіток в сумі 25 450 грн. щомісяця за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2021 року до дня поновлення на роботі, а також 5 000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_3 не надавав згоди на його звільнення, заяви про це не писав, тому вважає, що позивача звільнено без законної на це підстави.

Представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що 31 серпня 2021 року позивач в кабінеті керівника Вишгородського районного комунального підприємства "Комунальник" Земляка Ю В. власноруч написав заяву про звільнення з посади за згодою сторін від 31 серпня 2021 року. В подальшому дана заява передана у відділ кадрів та виданий наказ про звільнення від 31 серпня 2021 року №95-к, який вручено ОСОБА_3 01 вересня 2021 pоку.

Крім цього, 31 серпня 2021 року позивач отримав свою трудову книжку, про що в журналі реєстрації видачі трудових книжок зроблений запис та міститься підпис останнього про отримання ним трудової книжки. Також з позивачем проведений повний розрахунок. Вказані обставини в сукупності з послідуючою поведінкою ОСОБА_3 свідчать, що про те, що він знав про підстави свого звільнення, жодних дій щодо інформування керівництва про свою незгоду з написаною заявою чи її підробку, або примушування до написання не вчинив. Будь-яким чином не намагався поінформувати керівництво про те, що дана заява написана не ним, а іншою особою, також не намагався отримати її копію. Навпаки, ОСОБА_3 спокійно отримав трудову книжку, розрахунок, наказ про звільнення.

Така суперечлива поведінка позивача яскраво демонструє його згоду зі звільненням в момент коли воно відбувалось, оскільки воно не викликало будь-яких сумнівів чи непорозумінь. Позивач знав, передбачав та очікував звільнення з такої підстави. В іншому випадку останній мав вчинювати хоча б якісь дії для захисту своїх порушених прав. Не може залишатись без будь-якої реакції ситуація, коли особа працює, її викликають і говорять, що вона звільнена за заявою, яку ніколи не писала.

Крім того, після звільнення, позивач не звертався до правоохоронних органів по факту підробки офіційних документів, в подальшому не виходив на роботу, демонструючи те, що він не писав відповідної заяви та вважав себе працівником, якого не звільнено. Будь-які документи, які б свідчили про підробку заяви позивача чи примушування до написання заяви відсутні. В зв`язку з цим, просив відмовити в задоволенні позову.

Оскільки, позивач добровільно та власноручно написав заяву про звільнення з посади за згодою сторін від 31 серпня 2021 року, то звільнення з цієї підстави є цілком законним та правомірним, здійсненим з дотриманням вимог закону. В зв`язку з цим просив відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача в суді просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав, оскільки позивач заяву на звільнення не писав, а тому його звільнення є незаконним.

Представник відповідача в суді зазначив, що з ОСОБА_3 здійснено повний розрахунок по заробітній платі, а його послідовна поведінка свідчить про те, що він власноруч написав і підписав заяву про звільнення з роботи, передав її відповідачу і висловив своє бажання припинити трудові відносини з ВРКП «Комунальник». Позивач не з`ясовував підставу звільнення, не вимагав провести службове розслідування, не писав ніяких заперечень стосовно оскаржуваної заяви, не звертався до правоохоронних органів щодо її підроблення та в подальшому на роботу не вийшов. Просив відмовити в задоволенні позову, оскільки доводи сторони позивача є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними.

Встановлено, що відповідно до наказу №87-к від 31 грудня 2020 року ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду першого заступника начальника Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник».

31 серпня 2021 року ОСОБА_3 на ім`я в.о. начальника Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник» Землянка Ю.В. власноруч написано і підписано заяву про звільнення з посади за угодою сторін.

Згідно наказу №95-к від 31 серпня 2021 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади на підставі заяви останнього від 31 серпня 2021 року відповідно до ст. 36 КЗпП України та виплачено компенсацію за 9 календарних днів невикористаної відпустки, та ж сама інформація про звільнення підтверджується записом №36 в його трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

01 вересня 2021 року ОСОБА_3 ознайомлений із наказом про звільнення №95-к від 31 серпня 2021 року, що підтверджується його розпискою.

З довідки №КП-00000014 від 01 вересня 2021 року встановлено, що ОСОБА_3 дійсно працював в Вишгородському районному комунальному підприємстві «Комунальник» на посаді першого заступника начальника з 04 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року, дохід якого за вказаний період склав 234 983 грн., 93 коп.

Відповідно до книги обліку руху трудових книжок, 31 серпня 2021 року ОСОБА_3 видано трудову книжку серії НОМЕР_1 , що підтверджується його підписом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 175 ЦПК України, позовна заява має містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

У п. 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Аналогічний правовий високо викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в період часу з 04 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року працював на посаді першого заступника начальника Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник», якого було звільнено 31 серпня 2021 року за власною заявою відповідно до ст. 36 КЗпП України.

Твердження позивача про те, що вказана заява ним не написана є бездоказовими і голослівними, належні, достатні і допустимі докази доводів позову суду не надано.

Разом з тим, відповідно до копії витягу з журналу реєстрації видачі трудових книжок, яка міститься в матеріалах справи, встановлено, що 31 серпня 2021 року ОСОБА_3 отримав свою трудову книжку серії НОМЕР_1 , а 01 вересня 2021 року був ознайомлений з наказом про звільнення, що підтверджується його підписами, крім того з останнім проведено повний розрахунок та виплачено компенсацію за 9 календарних днів невикористаної відпустки.

Аналізуючи зібрані у справі докази, беручи до уваги доводи представника відповідача, суд вважає доведеним, що в момент видачі наказу про звільнення, волевиявлення позивача на припинення трудового договору було вільним, оскільки, як встановлено, 01 вересня 2021 року позивач був ознайомлений з наказом про звільнення №95-к від 31 серпня 2021 та ніякої незгоди з цим та намірів продовжувати роботу не висловлював.

Також суд звертає увагу на послідовну поведінку позивача, яка свідчить про те, що останній знав про підстави свого звільнення. При ознайомленні з наказом, отриманні трудової книжки, розрахунку при звільненні відповідні письмові документи підписав без будь-яких застережень і зауважень, про ненаписання ним заяви на звільнення та відсутність підстав для цього в установленому Законом порядку роботодавця чи інший уповноважений державний орган не повідомляв, скарг, звернень, заяв щодо цього не подавав Також не інформував керівництво про свою незгоду з написаною заявою або примушування до її написання, не звертався до правоохоронних органів щодо питання її підробки та не вимагав провести службове розслідування.

Разом з тим, стороною позивача будь-які достатні, належні та допустимі доказів, які б могли спростувати зазначені вище обставини суду не подано. Будь-які документи, які б свідчили про підробку заяви позивача чи примушування до її написання в справі відсутні і суду не надані.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи послідовну поведінку ОСОБА_3 спрямовану на звільнення з роботи, коли доводи його позову про ненаписання заяви про звільнення свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, які на достатніх, належних та допустимих доказах не ґрунтуються, суд доходить висновку про безпідставність та необґрунтованість позову.

З огляду на це, порушених прав позивача в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268, 279 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позовної заяви відмовити.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 травня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Вишгородське районне комунальне підприємство «Комунальник», , знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Ярослава Мудрого, 18.

Суддя