Справа № 229/887/23
Провадження № 2/229/742/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 р. Дружківський міський суд Донецької області в складі головуючого судді Фролової Н.М., за участю секретаря судового засідання Бочарової К.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дружківка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Соколов В.В. звернувся до Дружківського міського суду Донецької області в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в якому просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду на користь позивача в розмірі 380000 грн. 00 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, є учасником бойових дій, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 та посвідченням серії НОМЕР_3 .

06 жовтня 2022 року, відносно позивача, командиром військової частини НОМЕР_1 складено протоколи А4165 №128, НОМЕР_4 , про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-15 ч.2 КУпАП та 172-11 ч.4 КУпАП, відповідно.

Постановою судді Дружківського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року, об`єднано в одне провадження справи про адміністративні правопорушення ЄУН судової справи 229/1753/22, провадження 3/229/779/2022, та ЄУН судової справи 229/1754/22, провадження 3/229/780/2022, відносно позивача, про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтями 172-15 ч.2, 172-11 ч.4 КУпАП. Присвоєно об`єднаній справі загальний номер: ЄУН судової справи 229/1753/22, провадження 3/229/779/2022.

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-15 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, визнано винним ОСОБА_1 у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, накладене адміністративне стягнення, стягнуто судовий збір.

Постановою судді судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, постанову судді Дружківського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року, у справі про адміністративне правопорушення передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, щодо ОСОБА_1 , скасовано, постановлено нову, якою провадження по справі стосовно Позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 172-11 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Пунктом 1 Постанови КМУ від 28.02.202 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2.1. наказу командира відповідача від 03 листопада 2022 року №1394 визначено не виплачувати позивачу додаткову винагороду з підстави: несвоєчасне прибуття з медичного закладу, протокол А4165 №128 від 06 жовтня 2022 року.

З листа відповідача вих.№836/11000 від 15 грудня 2022 року, також вбачається, що виплату додаткової винагороди позивачу припинено у зв`язку з притягненням його до адміністративної відповідальності.

Листом від 18 січня 2023 року вих.№836/1216 відповідач повідомив представника позивача про те, що відповідні нарахування утримуваних з позивача грошових коштів за жовтень 2022 року, на рахунки солдата ОСОБА_1 будуть проведені в строк до 01 березня 2023 року.

Таким чином, відповідач незаконно ініціював процес притягнення позивача до адміністративної відповідальності, було штучно створив умови за яких допустив свавільне втручання у майнові права позивача шляхом припинення виплати на його користь додаткової винагороди за жовтень 2022 року в сумі 30 000 грн.

В період часу з 06 жовтня 202 року (дата складання вищевказаних протоколів про адміністративні правопорушення) до 08 грудня 2022 року (дата постановлення апеляційним судом рішення про закриття провадження) позивач перебував у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Зважаючи на приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно яких відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, позивач вже має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 13400 грн. (6700 грн. мінімальна заробітна плата, визначена ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік *2 місяці).

Водночас, негативні наслідки від протиправних дій відповідача тривають і досі, та виразились для позивача в постійних стресових станах та переживаннях. Позивач, виконуючи свій професійний обов`язок військовослужбовця десантно-штурмових військ, ризикуючи своїм життям та здоров`ям під час захисту Батьківщини у війні, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, мав перейматись як власним правовим захистом при розгляді вищезазначених справ про адміністративні правопорушення та доведенні своєї невинуватості, та і питанням грошового забезпечення для своєї родини, через протиправне припинення з боку командування військової частини НОМЕР_1 виплати йому додаткової винагороди, що складає суттєву для позивача та його родини суму.

Протиправні дії відповідача далися в знаки також пригніченням психологічного стану позивача у зв`язку з розповсюдженням у військовій частині та бойових підрозділах відомостей про те, що його буде піддано адміністративному стягненню та позбавлено грошового забезпечення через події, які не існують.

Усвідомлення позивачем як описаної ситуації, яка вже мала місце, так і ризиків повторення незаконного процесу притягнення до відповідальності за вигаданими обвинуваченнями та позбавлення його майнових прав, значно знижує його бойовий дух і професійний потенціал та створює небезпідставне та стійке враження про те, що командний склад військової частини НОМЕР_1 допускає свавільні дії щодо підлеглих, що підриває авторитет командирів в цілому.

Зважаючи на принцип розумності, справедливості та виваженості позивач оцінює завдану йому відповідачем шкоду в розмірі 380000,00 грн. Цю суму позивач оцінює як достатню та правомірну. Саме таке відшкодування призведе до відновлення балансу інтересів правопорушника (відповідача) та особи, яка зазнала протиправних дій позивача.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07 лютого2023 року відкрито провадження у справі.

07 березня 2023 року представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги позивача до військової частини НОМЕР_1 є безпідставними та необґрунтованими, крім того, останній не надав до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин, протиправних дій чи бездіяльності відповідача, докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача шкоди.

Крім того зазначено, що за час проходження військової служби солдат ОСОБА_1 зарекомендував себе з негативної сторони.

З 24.02.2022 по теперішній час солдат ОСОБА_1 виконував бойове завдання на лінії бойового зіткнення з ворогом в загальній сумі 1 місяць 23 дні, поранень чи бойових травмувань не має. 05.06.2022 у зв`язку з довготривалим лікуванням відповідно до вимог положення, солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

06.10.2022 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт №8818 від 06.10.2022, від чергового частини НОМЕР_1 що приблизно 8-30 06.10.2022, від командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 головного сержанта ОСОБА_5 йому стало відомо що військовослужбовець, що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 перебуває поза межами тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 , на станції технічного обслуговування в м. Дружківка, Донецької області. Безпосередніх командирів щодо своїх намірів залишити військову частину НОМЕР_1 позивач до відома не ставив та самовільно на своє власне рішення залишив тимчасове місце розташування військової частини НОМЕР_1 . Було організовано пошук солдата на території тимчасового місця розташування (району відведення) військової частини НОМЕР_1 , які не дали результатів. Цього ж дня на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт №8999 від чергового частини НОМЕР_1 що приблизно в 12:00 06.10.2022, військовослужбовець що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 повернувся до тимчасового місця розташування військової частини НОМЕР_1 . Про місце свого перебування в строк з 08:30 до 12:00 06.10.2022, ОСОБА_1 не повідомляє, будь яких пояснень щодо своєї відсутності протягом чотирьох годин на службі не надає.

Солдат ОСОБА_1 своїх безпосередніх командирів щодо своїх намірів залишити військову частину НОМЕР_1 до відома не ставив та самовільно на своє власне рішення залишив тимчасове місце розташування військової частини НОМЕР_1 та був відсутній на службі з 08:30 по 12:00 06.10.2022. Вищезазначені дії солдата містять ознаки військового адміністративного правопорушення за ч.4 ст. 172-11 КУпАП.

Керуючись положенням, інструкцією №333, інструкцією 124, 06.10.2022 командир військової частини НОМЕР_1 видав наказ ( по стройовій частині) №280 від 06.10.2022. Відповідно до пункту 15 наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) №280 від 06.10.2022, солдат ОСОБА_1 , що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , вважається таким, що самовільно залишив військову частину 06.10.2022 року. Відповідно до пункту 16 наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) №280 від 06.10.2022, солдат ОСОБА_1 , що знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , вважається таким, що прибув після самовільного залишення військової частини 06.10.2022 року. Враховуючи вищевикладені факти, під час видання наказу по стройовій частині №280 від 06.10.2022, командир військової частини НОМЕР_1 діяв у порядку визначеному положенням, інструкцією №333, інструкцією №124, відтак інформація зазначена в наказі №280 від 06.10.2022, а саме в пунктах 15 та 16 де солдата ОСОБА_1 встановлено як такого, що самовільно залишив військову частина НОМЕР_1 та повернувся в цей же день, командир військової частини НОМЕР_1 виходив з того, що здійснені всі передбачені законом заходи, спрямовані на встановлення місцезнаходження позивача. Командир військової частини НОМЕР_1 , адже мав необхідні правові підстави для видання наказу по стройовій частині №280 від 06.10.2022.

У зв`язку з тим, що в діях позивача були наявні ознаки самовільного залишення тимчасового місця розташування військової частини НОМЕР_1 , командир військової частини НОМЕР_1 , 06.10.2022 склав на позивача протоколи про військове адміністративне правопорушення за ч.4 ст. 172-11 КУпАП серія А4165 №128 та ч.2 ст. 172-15 КУпАП серія А4165 №129, які 13.10.2022 року були направлені до Дружківського міського суду Донецької області, для надання правової оцінки діям позивача та прийняття законного рішення. Постановою судді Дружківського міського суду Донецької області від 18.10.2022 справи об`єднано в одне провадження, за ч.2 ст.172-15 проводження у справі закрито у зв`язку на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за ч.4 ст.172-11 КУпАП визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності та стягнуто судовий збір.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деякими іншими особами затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197 (далі Порядку №260) визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Абзацом другим пункту 5, розділу XVI Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в випадках невиходу на службу (тотожне діяння самовільне залишення частини), без поважних причин за місяць, в якому здійснено таке правопорушення.

Командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №1394 від 03.11.2022, в якому солдата ОСОБА_1 визначено як військовослужбовця якому не виплачувати премію за жовтень 2022 року, на підставі протоколу №128 від 06.10.2022 року за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП. Підстава має описку і зазначено «несвоєчасне прибуття з медичного закладу».

З 05.05.2022 по 02.11.2022 був увільнений від будь яких посад і не міг виконувати бойові завдання, тим більш тих, які пов`язані з ризиком для життя. Весь вищезазначений час, солдат ОСОБА_1 лікувався або перебував в тимчасовому місці розташування (районі відведення) військової частини НОМЕР_1 яке знаходиться на території м. Дружківка, Донецької області.

02.12.2022 солдата ОСОБА_1 у зв`язку з довготривалим лікуванням увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

14.01.2023 на адресу командира військової частини НОМЕР_1 надійшов - адвокатський запит від представника позивача, в якому останній просив письмово повідомити, в які строки буде в повному обсязі виплачено на користь позивача щомісячну премію за жовтень 2022 та додаткову винагороду плату. На думку представника позивача, командування військової частини - НОМЕР_5 , позивачу припинило вищезазначені виплати без правових на те не підстав. До адвокатського запиту додано копію постанови Дніпровського апеляційного суду по справі №229/1753/22.

До надходження адвокатського запиту представника позивача 14.01.2023, постанова Дніпровського апеляційного суду по справі №229/1753/22, до військової частини НОМЕР_1 не надходила, тому командир військової частини НОМЕР_1 не знав і не мав знати про відповідне рішення суду.

17.01.2023 помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_6 , на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надано рапорт з проханням надати вказівки відповідним посадовим особам щодо врахування постанови Дніпровського апеляційного суду по справі №229/1753/22 та відповідного врахування, грошових коштів солдату ОСОБА_1 .

17.01.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ по (стройовій частині) №17 від 17.01.2023 в якому пункти 15 та 16 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №280 від 06.10.2022 скасовуються.

18.02.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №485 від 18.02.2023 «Про доплату додаткової винагороди на період дії воєнного стану військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 », в якому визначено що позивачу буде нараховано та виплачено додаткову винагороду за період з 01.10.2022 по 31.10.2022.

03.03.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №609 від 03.03.2023 «Про виплату військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 премії за лютий 2023 року», в якому визначено що позивачу буде нараховано та виплачено премію за жовтень 2022.

14 березня 2023 року представником позивача ОСОБА_2 було подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що кошти в сумі 29 550 грн., в якості виплати позивачу додаткової винагороди за жовтень 2022 року, було перераховано відповідачем на картковий рахунок позивача 28.02.2023 року. А що стосується премії за жовтень 2022 року, виплата якої передбачується наказом командира військової частини НОМЕР_1 №609 від 03.03.2023 р. на день подання відповіді на відзив 14.03.2023 року відповідачем досі не виплачено.

Також, представник позивача зауважує, що після відкриття судом провадження у справі відповідачем було ініційовано проведення службових розслідувань (накази №391 від 04.03.2023, №404 від 06.03.2023). складені заяви про вчинення злочину вих. №836/4160 від 06.03.2023 та вих.№836/ 4292 від 07.03.2023, оформлено негативну характеристику щодо позивача 06.03.2023, та вважає, що метою цих дій відповідача є помста за те, що позивач у визначеному Конституцією України порядку захищає свої права та інтереси, які порушуються відповідачем. Просить позов задовольнити повністю.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позові та відповіді на відзив підставах.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні 12.04.2023 р. заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві та вказав, що сформовано відомість щодо виплати позивачу премії грошового забезпечення за жовтень місяць 2022 року передана у військову частину НОМЕР_6 . Щодо стягнення витрат на правову допомогу також заперечував, посилаючись на те, що у позивача не було необхідності звертатися за правовою допомогою саме до адвоката, він звернувся за своєю ініціативою, а міг би звернутися до нього (представника відповідача) і він надав би йому роз`яснення.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, з викладених у відзиві підстав, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

06 жовтня 2022 року, відносно позивача, командиром військової частини НОМЕР_1 складено протоколи А4165 №128, А4165 № 129, про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-15 ч.2 КУпАП та 172-11 ч.4 КУпАП, відповідно.

Постановою судді Дружківського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року, об`єднано в одне провадження справи про адміністративні правопорушення ЄУН судової справи 229/1753/22, провадження 3/229/779/2022, та ЄУН судової справи 229/1754/22, провадження 3/229/780/2022, відносно позивача, про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтями 172-15 ч.2, 172-11 ч.4 КУпАП. Присвоєно об`єднаній справі загальний номер: ЄУН судової справи 229/1753/22, провадження 3/229/779/2022.

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-15 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, визнано винним ОСОБА_1 у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, накладене адміністративне стягнення, стягнуто судовий збір.

Постановою судді судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, постанову судді Дружківського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року, у справі про адміністративне правопорушення передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, щодо ОСОБА_1 , скасовано, постановлено нову, якою провадження по справі стосовно позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 172-11 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. В частині закриття провадження за ч.2 ст.172-15 КУпАП залишено без змін.

Командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №1394 від 03.11.2022, в якому солдата ОСОБА_1 визначено як військовослужбовця якому не виплачувати премію за жовтень 2022 року, на підставі протоколу №128 від 06.10.2022 року за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

02.12.2022 солдата ОСОБА_1 у зв`язку з довготривалим лікуванням увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

14.01.2023 на адресу командира військової частини НОМЕР_7 надійшов - адвокатський запит від представника позивача, в якому останній просив письмово повідомити, в які строки буде в повному обсязі виплачено на користь позивача щомісячну премію за жовтень 2022 та додаткову винагороду плату. На думку представника позивача, командування військової частини - НОМЕР_5 , позивачу припинило вищезазначені виплати без правових на те не підстав. До адвокатського запиту додано копію постанови Дніпровського апеляційного суду по справі №229/1753/22.

Відсутні докази, що до надходження адвокатського запиту представника позивача 14.01.2023, постанова Дніпровського апеляційного суду по справі №229/1753/22, надходила до військової частини НОМЕР_1 .

17.01.2023 помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_6 , на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надано рапорт з проханням надати вказівки відповідним посадовим особам щодо врахування постанови Дніпровського апеляційного суду по справі №229/1753/22 та відповідного врахування, грошових коштів солдату ОСОБА_1 .

17.01.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ по (стройовій частині) №17 від 1 17.01.2023 в якому пункти 15 та 16 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №280 від 06.10.2022 скасовуються.

18.02.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №485 від 18.02.2023 «Про доплату додаткової винагороди на період дії воєнного стану військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 », в якому визначено що позивачу буде нараховано та виплачено додаткову винагороду за період з 01.10.2022 по 31.10.2022.

03.03.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №609 від 03.03.2023 «Про виплату військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 премії за лютий 2023 року», в якому визначено що позивачу буде нараховано та виплачено премію за жовтень 2022.

Згідно витягу з розрахунково-платіжної відомості№106 від 10.03.2023 року на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 вказану суму перераховано на картковий рахунок Ощадбанку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

В постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими.

Тобто, у даній справи здійснення провадження у справах про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, які в подальшому закриті судами за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, та інше).

Підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відшкодування шкоди у випадку, передбаченому п. 4 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 5 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Серед іншого, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були також сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.п. 55-57 судового рішення).

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

В межах розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що протиправність дій відповідача, яка полягає в незаконному притягненню до адміністративної відповідальності, встановлена постановою судді Дружківського міського суду Донецької області від 18.10.2022 р. в частині закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення за ст.172-15 ч.2 КУпАП та постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.12.2022 р., якою закрито провадження у справі за ч.4 ст.172-11 КУпАП у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення та залишено без змін постанову судді першої інстанції в частині закриття справи за ч.2 ст.172-15 КУпАП, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає додатковому доказуванню.

Зі змісту позовної заяви позивача вбачається, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 380 000 гривень позивач пов`язує з тим, що відповідач незаконно ініціював процес притягнення позивача до адміністративної відповідальності, штучно створив умови за яких допустив свавільне втручання у майнові права позивача шляхом припинення виплати на його користь додаткової винагороди за жовтень 2022 року в сумі 30 000 грн. Негативні наслідки від протиправних дій відповідача тривають і досі, та виразились для позивача в постійних стресових станах та переживаннях. Позивач, виконуючи свій професійний обов`язок військовослужбовця десантно-штурмових військ, ризикуючи своїм життям та здоров`ям під час захисту Батьківщини у війні, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, мав перейматись як власним правовим захистом при розгляді вищезазначених справ про адміністративні правопорушення та доведенні своєї невинуватості, та і питанням грошового забезпечення для своєї родини, через протиправне припинення з боку командування військової частини НОМЕР_1 виплати йому додаткової винагороди, що складає суттєву для позивача та його родини суму. Протиправні дії відповідача далися в знаки також пригніченням психологічного стану позивача у зв`язку з розповсюдженням у військовій частині та бойових підрозділах відомостей про те, що його буде піддано адміністративному стягненню та позбавлено грошового забезпечення через події, які не існують. Усвідомлення позивачем як описаної ситуації, яка вже мала місце, так і ризиків повторення незаконного процесу притягнення до відповідальності за вигаданими обвинуваченнями та позбавлення його майнових прав, значно знижує його бойовий дух і професійний потенціал та створює небезпідставне та стійке враження про те, що командний склад військової частини НОМЕР_1 допускає свавільні дії щодо підлеглих, що підриває авторитет командирів в цілому.

Разом із тим, суд, враховуючи вимоги закону щодо розумності, виваженості та справедливості, а також щодо обов`язку доказування вважає, що сума моральної шкоди в розмірі 380 000,00 грн., заявлена позивачем, є завищеною, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, і не відповідає характеру та обсягу його страждань та немайнових втрат і не повинна призводити до його збагачення, тому з урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин справи та характеру спірних правовідносин, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для доведення своїх вимог, глибини та ступеню моральних страждань, яких зазнав позивач, враховуючи ступінь вини відповідача, часу перебування в статусі особи, яка притягається до адміністративно відповідальності (два місяці і два дні), зважаючи також на приписи ч. 2 ст.13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно яких відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (6700 грн. мінімальна заробітна плата, визначена ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік), суму грошового забезпечення, яка була не виплачена у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності та часу коли цю суму виплачено, суд оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

З метою вирішення цього спору позивач звернувся за професійною правничою допомогою до адвоката та на виконання Договору про надання правової допомоги №10/01-23 від 30.01.2023 р., сплатив фіксовану суму гонорару адвоката на загальну суму 8 000,00 (вісім тисяч гривень 00 коп.), що підтверджується відповідною квитанцією від 30.01.2023 р., що міститься в матеріалах справи, та додатком №1 від 30.01.2023 р. до договору про надання правової допомоги №10/01-23 від 30.01.2023 р.

З врахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК та з врахуванням положень ст.19, 26, 27 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» сторонами по Договору від 30.01.2023 року було узгоджено усі істотні умови договору та визначено розмір гонорару адвоката за надану правничу допомогу у розмірі 8 (восьми) тисяч гривень у фіксованому розмірі та порядок його сплати, який визначено сторонами у Додатковій угоді № 1 до Договору про надання правової допомоги від 30.01.2023 року.

Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17 від 23 грудня 2021 року, № 329/766/18 від 10 листопада 2021 року, № 178/1522/18 від 01 вересня 2021 року.

Гонорар адвоката є однієї з головних складових витрат на правничу правову допомогу.

Так, у постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19 від 7 липня 2021 року, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У постанові Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 від 09 грудня 2021 року Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Верховний Суд зазначає про те, що визначення сторонами у договорі про надання правової допомоги порядку обчислення гонорару у відсотковому відношенні до певної грошової суми відповідає такій формі обчислення гонорару як фіксований розмір. При такому порядку обчислення гонорару фактична кількість витраченого адвокатом часу на надання послуг клієнту не має значення, а у підсумку визначається саме чітка фіксована грошова сума.

Отже, при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерій (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.).

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення не співмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суд приймає до уваги висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо не співмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Таким чином, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію не співмірності заявленого розміру витрат.

Враховуючи, що клопотання відповідача щодо не співмірності заявлених позивачем суми судових витрат на професійну правничу допомогу із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт до суду не надходило, то питання зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу судом не вирішується.

З огляду на зазначене позивачем доведено здійснення ним витрат на правничу допомогу в сумі 8000,00 гривень.

Враховуючи викладене вище, а також визначену у договорі фіксовану суму гонорару адвоката, суд вбачає підстави для стягнення на користь позивача суму понесених витрат на правничу допомогу в сумі 8000 гривень 00 копійок.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі №242/4714/16-ц, зазначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п.43 постанови).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не виплаває на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п.44 постанови).

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів з Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу.

У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача (п.31 постанови).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду також вказала, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень- за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (п.46 постанови).

Враховуючи викладене, суму моральної шкоди у розмірі 15000 грн. та витрати на правничу допомогу необхідно стягнути з Державного бюджету України на користь позивача.

Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи відповідача, оскільки вони спростовуються встановленими під час розгляду справи вищезазначеними обставинами та доказами.

Суд звертає увагу на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції не гарантує встановлення обставин, на існуванні яких наполягає одна зі сторін. Крім того, хоча вказаний пункт зобов`язує суди обґрунтовувати їхні рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення (див. mutatis mutandis § 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04), § 54 рішення цього ж суду від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03)).

Відповідно до п.12 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Враховуючи, що спір між сторонами виник з правовідносин, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, позивач звільняється від сплати судового збору. Тож судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , 15 000 ( п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 ( вісім тисяч гривень) грн. 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір по справі компенсувати за рахунок держави.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 9 червня 2023 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, код в ЄДРЮОФОПГФ НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя