Справа № 161/7017/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/460/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

боржника - ОСОБА_1 ,

представника боржника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даною скаргою на постанови приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. у виконавчому провадженні НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі №161/7017/15-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до нього про стягнення кредитної заборгованості.

На обгрунтування поданої скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області, стягнуто з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 2 801 925 гривень 68 копійок та 42 028 гривень 88 копійок судового збору.

Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року замінено первісного стягувача Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на нового стягувача Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у виконавчому листі з примусового виконання рішення суду від 04 листопада 2016 року у цивільній справі №161/7017/15-ц.

Вказує, що стягувач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк» без реорганізації юридичної особи.

Зазначає, що на виконання вищенаведеного рішення судом був виданий виконавчий лист, який знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С. (ВП НОМЕР_2). Постановою приватного виконавця від 08 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження, а також стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 284 395,46 грн.

Іншою постановою від 08 грудня 2021 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника.

Ще однією постановою від 08 грудня 2021 року приватним виконавцем накладено арешт на кошти боржника.

Скаржник вважає, що його зобов`язання перед банком припинені, оскільки вимоги іпотекодержателя були задоволені в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» шляхом державної реєстрації за АТ «Укрсоцбанк права власності на іпотечну квартиру, а решта боргу у встановленому порядку йому було прощено, а тому вважає, що боргові зобов`язання не могли перейти до нового стягувача - АТ «Альфа Банк» (зараз «Сенс Банк»), а тому відповідно і не було підстав для відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно і кошти боржника. Крім того, боржник вважає, що у приватного виконавця відсутні докази передачі прав кредитора за договором від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» (зараз АТ «Сенс Банк»). Також скаржник вказує, що він отримує допомогу по безробіттю на рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» НОМЕР_1 , а тому накладення арешту на нього суперечить вимогам ст.72 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними та скасувати вищенаведені постанови приватного виконавця, а також зобов`язати останнього усунути допущені ним порушення прав боржника.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2023 року закрито провадження у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 в частині вимог про оскарження п.3 постанови приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С. від 08 грудня 2021 року у ВП НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження, яким стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 284 395,46 грн. Роз`яснено скаржнику, що його вимоги в цій частині підсудні судам в порядку адміністративного судочинства. В решті вимог скарги - відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмови у визнанні неправомірними постанов приватного виконавця та у зобов`язанні його усунути допущені порушення прав скаржника, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог заяви в повному обсязі в оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені на обґрунтування заяви, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у її задоволенні, не взяв до уваги, що на час заміни стягувача в ОСОБА_1 перед банком боргу не залишилось, оскільки борг було прощено, а також порушив норми процесуального права в частині вирішення відводу судді.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача АТ «Сенс Банк» Ременюк Т. О. проти доводів апеляційної скарги заперечила. Покликається на те, що доводи боржника про відсутність у нього заборгованості перед стягувачем у зв`язку із прощенням боргу спростовуються ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2022 року у справі №6/161/115/22 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Крім того, вказує, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2020 року було замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк» у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання первісного стягувача до нового стягувача та відповідно до п. 1 Передавального акту від 15 жовтня 2019 року, який затверджений загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк». Вказує на законність та обґрунтованість ухвали суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити .

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення боржника і його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Закриваючи провадження в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в порядку цивільного судочинства не підсудні вимоги стосовно оскарження п.3 постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2021 року, яким з боржника стягнутий виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця, а підсудні судам у порядку адміністративного судочинства. У зв`язку з вищенаведеним, провадження у справі в цій частині закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В цій частині ухвалу суду боржник не оскаржує та погоджується із висновками суду першої інстанції, про що він і його представник підтвердили в суді апеляційної інстанції, а тому апеляційним судом в цій частині судове рішення не переглядається і на предмет обґрунтованості та законності не перевіряється відповідно до вимог ст.367 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні решти вимог скарги, суд вважав, що винесені приватним виконавцем постанови від 08 грудня 2021 року відповідають нормам чинного законодавства і виконавець не мав підстав для вчинення інших дій, ніж відкриття виконавчого провадження та накладення арештів на майно і на грошові кошти, отже оскаржені постанови є цілком обґрунтованими та правомірними на момент їх винесення. Також суд вважав безпідставними вимоги скарги щодо зобов`язання приватного виконавця усунути допущені порушення прав скаржника.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується частково, оскільки вони не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 801 925 гривень 68 копійок та 42 028 гривень 88 копійок судового збору.

25 березня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради прийнято рішення за індексним номером 46120824 про державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру, належну боржнику ОСОБА_1 , за АТ «Укрсоцбанк» в рахунок кредитного боргу.

Боржником до скарги надано суду довідку АТ «Укрсоцбанк» № 325 від 24.09.2019 р. про те, що вартість набутої банком у власність іпотечної квартири складає 825000 грн, а залишок боргу в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 21.03.2019 р. склав 5559833,08 грн. У довідці вказано, що залишок боргу боржнику прощено (анульовано) стягувачем, а дохід у вигляді основної суми прощеного (анульованого) боргу в розмірі 1630072,74 грн включається до складу річного доходу за 2019 рік та підлягає оподаткуванню (а.с.9 т.1).

Однак, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.08.2020 року, яке набрало законної сили 28.09.2020 року, визнано незаконним і скасовано вказане рішення державного реєстратора та відновлено становище, що існувало до порушення права власності ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року замінено первісного стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на нового стягувача - АТ «Альфа-Банк» у виконавчому листі з примусового виконання рішення суду від 04 листопада 2016 року у цивільній справі №161/7017/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На виконання вищенаведеного рішення судом був виданий виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні і на даний час знаходиться у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С. - ВП НОМЕР_2.

Постановою приватного виконавця від 08 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження, а також стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 284 395,46 грн.

Постановами від 08 грудня 2021 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника та накладено арешт на кошти боржника.

На даний час стягувач АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк» без реорганізації юридичної особи.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права та свободи (стаття 447 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За положеннями ч.ч 5, 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що його зобов`язання перед банком припинені, оскільки борг у встановленому порядку був прощений, тому підстав для відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно боржника і кошти не було, для доведення чого просив також суд зобов`язати приватного виконавця Пирогу С. С. надати суду докази передачі прав від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа Банк» щодо його боргових зобов`язань за кредитним договором від 16.05.2007 року.

Як видно з матеріалів справи та встановлено доданими до справи рішеннями судів, що набули законної сили щодо цих же сторін, зокрема і щодо заміни стягувача та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а також щодо визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, заміна первісного стягувача АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа Банк» відбулась внаслідок реорганізації юридичної особи шляхом приєднання, а не внаслідок придбання новим стягувачем права вимоги.

Згідно з рішенням № 5/2019 від 15.10.2019 року єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» було затверджено передавальний акт та визначено правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» АТ «Альфа Банк».

Згідно зі ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.

Відповідно до ст. 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Законом України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» зазначено особливості проведення процедури реорганізації банку шляхом приєднання.

Так, згідно зі ст.1 вказаного Закону банки мають право здійснити реорганізацію шляхом приєднання до іншого банку за спрощеною процедурою, визначеною цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України та Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

При спрощеній процедурі реорганізації банку не застосовуються положення законодавства щодо завершення приєднання з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо правонаступництва банку-правонаступника, а також одночасного подання документів для державної реєстрації змін до відомостей про банк-правонаступник, що містяться у такому реєстрі, та документів для державної реєстрації припинення банку, що приєднується.

Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків банку, що приєднується, виникає у банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами банку, що приєднується, та банку-правонаступника. Банк-правонаступник у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набуває обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Банки-учасники повідомляють клієнтів, у тому числі вкладників та інших кредиторів банку, що приєднується, про правонаступництво щодо його прав, обов`язків та майна шляхом розміщення інформації на офіційних вебсайтах банків-учасників, у приміщеннях цих банків та їх відокремлених підрозділів, де проводиться обслуговування клієнтів, а також на офіційному вебсайті Національного банку України. Банк-правонаступник приймає за передавальним актом від банку, що приєднується, також майно та кошти, на які накладено обтяження (у тому числі публічні) та обмеження на розпорядження (у тому числі арешти із збереженням таких обтяжень та обмежень на розпорядження).

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 14.09.2020 р. у справі № 296/443/16-ц, тлумачення норм статей 104 ЦК та 107 ЦК України свідчить, що у цих статтях не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесенням запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується, при реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий.

Як визначено частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи скаржника та апелянта ОСОБА_1 про те, що на час заміни стягувача на АТ «Альфа Банк» не існувало його боргу перед цим стягувачем, а у приватного виконавця були відсутні відомості про передачу прав стягувача до АТ «Альфа-банк» від АТ «Укрсоцбанк» не можуть бути взяті до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, в яких міститься чинна ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2020 року про заміну стягувача у виконавчому листі, яка набула законної сили, а тому судом вірно було відмовлено у вимозі боржника щодо зобов`язання приватного виконавця надати докази передачі права вимоги щодо його боргових зобов`язань за кредитом.

З огляду на вказане, правильними є висновки суду, що доводи скаржника про прощення йому боргу банком були предметом вивчення судом під час розгляду його заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, і ці доводи були відхилені судом (ухвала суду від 24 травня 2022 року, провадження №6/161/115/22).

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

У зв`язку з тим, що приватний виконавець отримав від стягувача чинний виконавчий документ, який у встановленому порядку не визнавався таким, що не підлягає виконанню, ним обгрунтовано відкрито виконавче провадження і відповідна постанова приватного виконавця в частині, що розглядалася судом після закриття провадження у справі, а також постанови про арешт всього нерухомого та рухомого майна і грошових коштів боржника , є правомірними.

Таким чином, приватним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження і доводи скарги щодо порушення приватним виконавцем вимог закону при відкритті виконавчого провадження не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Щодо вимог скарги про визнання неправомірними та скасування постанови приватного виконавця про арешт грошових коштів боржника та зобов`язання приватного виконавця усунути порушення його прав слід зазначити таке.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що приватним виконавцем Пирогою С. С. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 накладено арешт на його майно та грошові кошти, зокрема і на рахунок, відкритий в Ощадбанку та який використовується виключно для отримання ним допомоги по безробіттю.

На підтвердження даної обставини щодо цільового призначення даного рахунку апелянтом долучено довідку Луцького міського центру зайнятості за №3741/05/20 від 30 листопада 2020 року, яку він також надав приватному виконавцю.

Згідно із п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ч.3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

У матеріалах справи наявна довідка, видана Луцьким центром зайнятості, яка підтверджує доводи апелянта про те, що цільове призначення банківського рахунку ОСОБА_1 в Ощадбанку НОМЕР_1 є отримання соціальних виплат, а саме допомоги по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, яка була передбачена ст.47-1 Закону України «Про зайнятість населення».

Отже, суд доходить висновку, що на час винесення оскаржуваної постанови - 08 грудня 2021 року - у приватного виконавця були відсутні відомості про те, що кошти на картковому рахунку є соціальними виплатами, а тому ним правомірно та обгрунтовано накладено арешт на всі кошти боржника, які знаходяться на банківських рахунках, оскільки спеціальний режим їх використання має враховуватися банківськими установами, під час виконання рішення про арешт.

Однак, після винесення даної постанови боржник надав приватному виконавцю Пирозі С. С. інформацію про статус зазначеного рахунку, однак ним не було знято арешт із цих коштів, а тому слід дійти висновку, що права боржника все-таки порушено і вони підлягають відновленню.

Разом з тим, як вбачається зі змісту скарги, ОСОБА_1 просив суд, зокрема, зобов`язати приватного виконавця Пирогу С. С. усунути порушення прав скаржника, покликаючись на існування арешту вказаного рахунку.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зняття арешту із рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 , накладеного постановою приватного Пирогою С. С. про арешт коштів боржника від 08 грудня 2021 року у ВП № НОМЕР_2.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що рахунок № НОМЕР_1 , кошти на якому арештовані за постановою приватного виконавця, є рахунком, на який скаржник отримує допомогу по безробіттю, а тому має спеціальний режим використання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати приватного виконавця зняти арешт з цього рахунку, частково задовольнивши вимоги скарги ОСОБА_1 .

Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 та висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 756/8861/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 450/1653/13-ц.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що боржник покликається на те, що суддя Кирилюк В. Ф., під головуванням якої було постановлене оскаржуване судове рішення, не вправі розглядати дану справу, оскільки, визнавши необґрунтованим заявлений їй боржником відвід, вона передала справу для визначення судді, який буде вирішувати питання відводу в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України, і це питання ухвалою від 29 листопада 2022 року вирішувала суддя Крупінська С. С., яка відмовила у задоволенні заяви про відвід, однак при цьому раніше - ухвалою від 12 травня 2022 року у цій же справі вона задовольнила відвід щодо себе. Отже, на думку боржника, суддя Крупінська С. С. не мала права розглядати питання щодо відводу судді Кирилюк В. Ф., а тому вважає, що порушено порядок визначення судді для розгляду справи, що відповідно до п.4 ч.1 ст.36 ЦПК України є безспірною підставою для відводу судді, проте суддя Кирилюк В. Ф. не заявила самовідвід та не задовольнила з цих підстав його заяву про відвід судді.

Колегія суддів не бере до уваги наведені доводи апеляційної скарги в цій частині з огляду на таке.

Відповідно до статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Як вбачається з поданих заяв про відвід судді Кирилюк В. Ф., яка розглядала дану справу по суті, перша заява надійшла до суду 25 листопада 2022 року, наступне засідання у даній призначене на 28 листопада 2022 року, тобто заява про відвід надійшла до суду за три дні до наступного засідання. Відтак, відповідно до положень частини другої та третьої статті 40 ЦПК України суд, який розглядає справу, має вирішити питання про обґрунтованість заявленого відводу.

25 листопада 2022 року ухвалою головуючого судді Кирилюк В. Ф. було постановлено визнати відвід необґрунтованим, оскільки він заявлений із підстав незгоди із процесуальним рішенням судді - відмовою у клопотанні про зупинення провадження у справі, та передано заяву про відвід для визначення судді, який буде вирішувати питання відводу, у порядку, визначеному ч.1 ст.33 ЦПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2022 року визначено суддю Крупінську С. С.

Ухвалою від 29 листопада 2022 року суддею Крупінською С. С. вирішено питання про відвід і відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Таким чином, оцінюючи обґрунтованість заявленої заяви про відвід судді, колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на норми ст.ст.36, 37,40 ЦПК України, наведені у заявах боржника ОСОБА_1 підстави для відводу судді Кирилюк В. Ф. не належать до переліку таких, що дають право задовольнити заяви.

Із змісту першої заяви скаржника видно, що обґрунтуванням для відводу судді із наведених ним мотивів є лише незгода із процесуальним рішенням судді, що не може бути підставою для відводу відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України.

Разом з тим, аналізуючи норми статті 40 ЦПК України, колегія суддів вважає, що зазначення у цій статті про те, що не може бути заявлено відвід судді, визначеному в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України, якому передано для вирішення заяву про відвід іншого судді, який бере участь у розгляді справи по суті, означає, що в даному випадку цей суддя не бере участь у вирішенні даної справи по суті, а лише вирішує процесуальне питання щодо відводу, а тому до такого судді не застосовуються правила щодо відводу чи самовідводу з будь-яких підстав.

Інших обставин, які би вказували на наявність сумніву в об`єктивності і неупередженості судді Кирилюк В. Ф. щодо розгляду даної справи відповідачем не наведено. Таким чином, колегія суддів вважає доводи апелянта у цій частині такими, що не заслуговують на увагу.

Як визначено ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду - скасуванню в частині відмови у задоволенні скарги щодо зобов`язання приватного виконавця Пироги С. С. усунути порушення прав скаржника та зобов`язати його зняти арешт з коштів на банківському рахунку, на який перераховані кошти соціальної допомоги з безробіття та з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення скарги в цій частині вимог.

В решті вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 щодо зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича усунути порушення прав скаржника внаслідок накладення арешту на грошові кошти, які є допомогою по безробіттю, скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Скаргу задовольнити частково.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирогу Сергія Степановича зняти арешт з коштів на банківському рахунку НОМЕР_1 , який відкритий в Акціонерному товаристві "Ощадбанк" на ім`я ОСОБА_1 , що накладений постановою про арешт коштів боржника від 08 грудня 2021 року.

Ухвалу Луцькому міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2023 року в іншій її частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді