Справа №489/121/21
Провадження №2/489/107/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, третя особа Кабінет Міністрів України, Акціонерне товариство «Укрзалізниця» про визнання права власності

встановив.

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, яким просили визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/3 частині за кожним. Мотивуючи свої вимоги тим, що 16 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ДП «Одеська залізниця» укладена трудова угода № 23, відповідно до якої, у разі згоди позивача працювати на посаді начальника пасажирського вагонного депо м. Миколаєва Одеської залізниці, ДП «Одеська залізниця» зобов`язалася згідно п. 49 «Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових приміщень», забезпечити позивача після року роботи на запропонованій посаді та членів його родини позачерговим житловим приміщенням у м. Миколаєві за нормами згідно з чинним законодавством за рахунок коштів ДП «Одеська залізниця». 21 червня 2010 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника пасажирського вагонного депо м. Миколаєва Одеської залізниці. 31 жовтня 2011 року укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . На момент реєстрації вказаного договору, власником квартири визначено державу в особі Міністерства транспорту та зв`язку України, а право господарського відання зареєстроване за Одеською залізницею. 21 листопада 2011 року постановою № Н-6/369 П-2/285 вирішено надати позачергово позивачам квартиру АДРЕСА_1 на виконання вимог трудової угоди № 23 від 16.06.2010. 28 грудня 2011 року позивачам було видано ордер № 104 на житлове приміщення спірної квартири. З грудня 2011 року по теперішній час позивачі постійно мешкають у спірній квартирі, сплачують за неї експлуатаційні та комунальні послуги. На неодноразові звернення до різних інстанцій з заявами щодо надання дозволу на приватизацію спірної квартири, позивачам було відмовлено, зокрема, оскільки, спірна квартира не передана до комунальної власності та у ПАТ «Укрзалізниця» відсутні структурні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017, залишеного в силі постановою Верховного Суду від 05.12.2018, зобов`язано ПАТ «Укрзалізниця», Міністерство інфраструктури України надати дозвіл позивачам на приватизацію спірної квартири. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017, в межах виконавчого провадження не виконано. Державним виконавцем 15.12.2020 до Національної поліції України направлено подання про відкриття кримінального правопорушення щодо порушення кримінального провадження за фактом умисного невиконання посадовими особами відповідача вимог виконавчого листа № 489/6399/16-ц від 07.05.2020. У зв`язку з вищевикладеним 15.12.2020 виконавче провадження № 62564218 закінчено. Також позивачів повідомлено про те, що відповідача не визначено органом управління майном, що не увійшло до статутного капіталу товариства, не делеговано повноваження щодо управління таким майном та відповідач повернеться до розгляду питання приватизації позивачами спірної квартири після прийняття постанови КМУ «Про затвердження порядку розпорядження майном АТ «Укрзалізниця». Станом на теперішній час позивачі позбавлені права здійснити приватизацію вказаної спірної квартири.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що Мінінфраструктури не є органом приватизації у розумінні вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до Статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ від 02.08.2015 № 735, товариство використовує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна. Ордер на житло підтверджує наявність у позивача права користування житловим приміщенням, а не права власності на це житло. Позивачі у розумінні закону, не є власниками спірного майна. Момент набуття позивачем спірної власності та момент її вибуття із володіння позивача, позивачами не доведено, що вказує на те, що у розумінні вимог ст.. 392 ЦК України у позивачів відсутні підстави для визнання за ними права власності на спірне майно, а саме квартири АДРЕСА_1 . Крім того, вказана квартира не ввійшла до статутного капіталу Товариства, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 05.12.2018, а закріплена на праві господарського віддання за АТ «Українська залізниця», у розумінні вимог законодавства про приватизацію державного житлового фонду Мінінфраструктури не є органом приватизації вказаного майна, не мало і не має повноважень щодо надання дозволу на його приватизацію, що унеможливлює виконання рішення суду по справі № 489/6399/16-ц. Питання, пов`язані із виконанням Мінінфраструктури рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017, наразі вирішується у встановленому процесуальним законом порядку.

Від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що 16.06.2010 між ОСОБА_1 та ДП «Одеська залізниця» укладена трудова угода № 23, відповідно до якої, у разі згоди позивача працювати на посаді начальника пасажирського вагонного депо м. Миколаєва Одеської залізниці, забезпечити позивача після року роботи на запропонованій посаді та членів його родини позачерговим житловим приміщенням у м. Миколаєві, за нормами згідно з чинним законодавством, за рахунок коштів ДП «Одеська залізниця». 21.06.2010, наказом ДП «Одеська залізниця» № 246/нок, позивача призначено на посаду начальника пасажирського вагонного депо м. Миколаєва Одеської залізниці з наданням житла у м. Миколаєві згідно чинного законодавства та відповідно до п. 49 Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових приміщень. 31.10.2011 був укладений Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . На момент реєстрації вказаного договору власником квартири визначена держава в особі Міністерства транспорту та зв`язку України, а право господарського відання зареєстроване за Одеською залізницею. 28.12.2011 позивачам був виданий ордер № 104 на житлове приміщення спірної квартири. В грудні 2011 року позивачі вселилися в спірну квартиру, зареєструвалися там та по теперішній час позивачі постійно мешкають у спірній квартирі, сплачують за неї експлуатаційні та комунальні послуги. Позивачі не надали до суду доказів того, що у порядку, визначеному чинним законодавством, зокрема, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернулися до органу приватизації із заявою про приватизацію із заявою про приватизацію та надав необхідні для розгляду документи, а орган приватизації прийняв рішення про відмову у приватизації позивачами вказаної квартири, чим порушив їх права. В позовній заяві не наведено жодних даних, які б свідчили про порушення права на приватизацію позивача. Не доведено факт звернення позивача у визначеному законом порядку до органу приватизації із заявою про приватизацію квартири, рішення з даного приводу органом приватизації не приймалось.

Ухвалою суду від 18.01.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.05.2021, відкладено розгляд справи та призначено судове засідання в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 09.12.2021, призначено судове засідання в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 14.09.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалами суду від 15.09.2022, 16.01.2023, 09.03.2023 призначено судове засідання в режимі відео конференції.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Інші учасники у судове засідання не з`явились. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції.

При вирішенні питання щодо можливості проведення судового розгляду цивільної справи за відсутністю сторін, суд керується тим, що сторонам надавався час на подання заяв по суті справи, клопотань про проведення експертизи, витребування доказів, тощо. Також бере до уваги відсутність ухвали про визнання явки сторін обов`язковою, тривалість розгляду, належність повідомлення сторін та учасників справи, необхідність дослідження додаткових доказів, окрім тих, що наявні в матеріалах цивільної справи, допиту свідків, тощо.

З огляду на наявність відзиву на позовну заяві, відсутність необхідності надання пояснень сторонами та третіми особами, постійні технічні проблеми з відео та аудиозв`язком у разі проведення дистанційних судових засідань, враховуючі відсутність передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів без відкладення судового розгляду для участі відповідача у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до Трудової угоди № 23 від 16.06.2010 р. укладеної між керівництвом Одеської залізниці в особі начальника Одеської залізниці Левицького І.Ю., президією Дорпрофсожу в особі голови Прокопенка А.Г., начальником Шевченківського будівельно-монтажного експлуатаційного управління та ОСОБА_1 було встановлено, що при згоді ОСОБА_1 працювати на посаді начальника вагонного депо м. Миколаїв Одеської залізниці, керівництво Одеської залізниці і Одеський Дорпрофсож зобов`язуються згідно п. 49 «Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових приміщень», забезпечити ОСОБА_1 після року роботи на запропонованій посаді та членів його родини позачерговим житловим приміщенням у м. Миколаєві за нормами згідно з чинним законодавством за рахунок коштів Одеської залізниці.

Згідно Наказу №246/нок від 21.06.2010 р. Одеської залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України Іконнікова Сергія Дмитровича призначено на посаду начальника пасажирського вагонного депо Миколаїв Одеської залізниці з наданням житла у м. Миколаїв згідно чинного законодавства та відповідно до п. 49 «Правил обліку громадян…».

Відповідно до Постанови керівництва Одеської залізниці і президії Дорпрофсожу № Н-6/344 (П-1/261) від 28.10.2011 р. на підставі вказаних Трудової угоди та Наказу виділено кошти у сумі 445 500 грн. 00 коп. для придбання двокімнатної квартири загальною площею 65,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 для подальшого розподілу начальнику пасажирського вагонного депо Миколаїв Одеської залізниці Іконнікову Сергію Дмитровичу на склад родини три особи (дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 ). Також виділено кошти для сплати податків та усіх витрат, пов`язаних з нотаріальним укладенням договору згідно з наданими рахунками.

31.10.2011 р. між ОСОБА_4 та ДП «Одеська залізниця» був укладений Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відчужила ДП «Одеська залізниця» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є.

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав вказана квартира належить Державі в особі Міністерства транспорту України та знаходиться в повному господарському віданні Одеської залізниці.

У відповідності до Постанови керівництва Одеської залізниці і президії Дорпрофсожу № Н-6/369 (П-2/285) від 21.11.2011 р. двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 надано позачергово, згідно п. 49 «Правил обліку громадян…» та трудовою угодою, начальнику пасажирського вагонного депо Миколаїв ДП «Одеська залізниця» Іконнікову Сергію Дмитровичу на склад родини три особи: він, дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 .

Згідно Рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.12.2011 р. №1344 надано згідно зі списком ДП «Одеська залізниця» ОСОБА_1 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 35,5 кв.м., на склад сім`ї із 3 осіб (він, дружина, донька).

28 грудня 2011 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_1 видано Ордер № 104 серії 000003 на право заселення до житлового приміщення вищевказаної квартири позивача та його родини.

Позивачі в своєму позові зазначають, що на неодноразові звернення до різних інстанцій з заявами щодо надання дозволу на приватизацію спірної квартири, їм було відмовлено, зокрема, оскільки, спірна квартира не передана до комунальної власності та у ПАТ «Укрзалізниця» відсутні структурні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду.

В 2014 році позивач ОСОБА_1 звернувся до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради з заявою про приватизацію наданої його родині квартири.

Однак згідно Повідомлення Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради за № І-58/10.01-05 від 19.03.2014 р. вбачається, що заяву позивача було розглянуто та повідомлено йому, що прийняття рішення про з питання щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , не належить до повноважень управління, оскільки ця квартира є власністю держави в особі Міністерства транспорту України та перебуває повному господарському віданні Одеської залізниці.

Позивач звертався до ДП «Одеська залізниця» з заявою про надання дозволу на приватизацію квартири, в якій він проживає разом зі своєю родиною.

Згідно Відповіді ДП «Одеська залізниця» від 07.08.2015 р. вбачається, що на час звернення позивача проводилась процедура формування статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», яке є правонаступником ДП «Одеська залізниця», тому до завершення процедури утворення ПАТ «Українська залізниця» заборонено вчинення будь-яких дій та прийняття управлінських рішень, які можуть привести до відчуження майна залізниці. В зв`язку з цим до закінчення процедури реформування залізничної галузі надати дозвіл на приватизацію квартири правових підстав немає.

25 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Департаменту майнових та земельних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України з заявою про надання дозволу на приватизацію спірної квартири.

Відповідно до Повідомлення Департаменту від 08.10.2015 за вих. № ЦКМ-131913, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обліковується на балансі Відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Миколаїв» Одеської залізниці та закріплена за ПАТ «Українська залізниця» на праві господарського відання. Однак питання щодо приватизації позивачами вказаної квартири відноситься до компетенції Міністерства інфраструктури України.

05 верестян 2016 року ОСОБА_1 знову звернувся до ПАТ «Укрзалізниця» зі зверненням про приватизацію квартири, в якій він проживає разом зі своєю родиною.

Однак згідно Відповіді від 22.09.2016 за вих. № Ц-2-3/5415/16, позивачу повідомлено, що квартира належить до Державного житлового фонду, та дозвіл на її приватизацію може бути наданий лише органом управління державним майном Міністерством інфраструктури України.

05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Міністра інфраструктури України з листом, відповідно до якого просив вирішити питання щодо приватизації квартири, наданій йому ДП «Одеська залізниця» на підставі ордеру № 104 про надання квартири на склад родини з трьох осіб.

Згідно Листа Міністерства інфраструктури України від 07.12.2016, вбачається, що квартира, в якій проживає позивач з родиною не увійшла до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» та наразі розроблено проект Постанови КМУ «Про затвердження порядку розпорядження майном ПАТ «Українська залізниця», яким передбачено порядок розпорядженням майном Товариства, яке не увійшло до статутного капіталу. В зв`язку з чим підстави для погодження приватизації вищезазначеної квартири відсутні.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017, зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Укрзалізниця», Міністерство інфраструктури України надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 03.07.2017, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017 р. в частині вирішення позову до ПАТ «Українська залізниця» та Міністерства інфраструктури України та додаткове рішення того ж суду від 26.04.2017 р. скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Українська залізниця» та Міністерства інфраструктури України про покладення зобов`язання щодо надання дозволу на приватизацію квартири. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017 залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 05.12.2018, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року в частині позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного підприємства «Одеська залізниця», Міністерства інфраструктури України про надання дозволу на приватизацію спірної квартири скасовано та залишено в силі в цій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2017 року про задоволення позову.

Рішення суду набрало законної сили 05 грудня 2018 року.

07 травня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по вказаній справі видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком В.А. відкрито виконавче провадження № 62564218 з примусового виконання виконавчого листа № 489/6399/16-ц від 07.05.2020, про зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», Міністерство інфраструктури України надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

29 січня 2019 року Міністерство інфраструктури України звернулося до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Міністерства інфраструктури України про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.02.2019, у задоволенні клопотання представника Міністерства інфраструктури України Громова О.С. про участі судового засідання в режимі відеоконференції за заявою Міністерства інфраструктури України про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Міністерства інфраструктури України про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач зазначає, що державним виконавцем 15.12.2020 до Національної поліції України направлено подання про відкриття кримінального правопорушення щодо порушення кримінального провадження за фактом умисного невиконання посадовими особами відповідача вимог виконавчого листа № 489/6399/16-ц від 07.05.2020. У зв`язку з вищевикладеним 15.12.2020 виконавче провадження № 62564218 закінчено.

Представник відповідача у своєму відзиві зазначає, що 31 грудня 2020 Мінінфраструктури до Окружного адміністративного суду м. Києва подано адміністративний позов щодо визнання протиправним та скасування подання державного виконавця від 15.12.2020 № 62564218/6-20.1 про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Мінінфраструктури у ВП № 62564218, судовий розгляд якого наразі не завершено.

На неодноразові звернення позивача ОСОБА_1 щодо виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2017, були надані відповіді, відповідно до яких, Мінінфраструктури не визначено органом управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Товариства та не делеговано повноваження щодо управління таким майном, а тому у Мінінфраструктури відсутні повноваження щодо надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Станом на 02.03.2020 здійснюється підготовка необхідних матеріалів для подання до Мінекономрозвитку пропозицій щодо визначення Мінінфраструктури суб`єктом управління державним майном, яке не увійшло до статутного капіталу Товариства та передано йому на праві господарського відання.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Як встановлено ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Представник відповідача в своєму відзиві зазначає, що відповідно до Статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ від 02.08.2015 № 735, товариство використовує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.

Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

28 грудня 2011 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_1 видано Ордер № 104 серії 000003 на право заселення до житлового приміщення вищевказаної квартири позивача та його родини.

У пункті 5 постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 19/6, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Тобто, вказана правова норма надає право пред`явлення позову про визнання права власності на майно саме власником майна, а не особою, яка претендує на це майно, не маючи документа, який засвідчує право власності.

У наданих суду доказах, не наведено даних, які б свідчили про порушення відповідачем права на приватизацію позивачів. Право на приватизацію це загальне поняття, метою якого є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

Станом на 02.03.2020 здійснюється підготовка необхідних матеріалів для подання до Мінекономрозвитку пропозицій щодо визначення Мінінфраструктури суб`єктом управління державним майном, яке не увійшло до статутного капіталу Товариства та передано йому на праві господарського відання.

Крім того, позивачі користуються спірною квартирою на підставі ордеру № 104 серії 000003 на право заселення до житлового приміщення від 28.12.2011, та у розумінні вимог ст. 392 ЦК України, та не є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачами не доведено оспорення чи невизнання іншими особами їх право власності на спірну квартиру.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в задоволенні позову покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, третя особа Кабінет Міністрів України, Акціонерне товариство «Укрзалізниця» про визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3

Відповідач: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, юридична адреса: м. Київ, пр. Перемоги, 14, .

Третя особа: Кабінет Міністрів України, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, .

Третя особа: Акціонерне товариство «Укрзалізниця», юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, .

Повний текст судового рішення складено «15» червня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева