Номер провадження 2/754/1638/23
Справа №754/41/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.

секретаря судового засідання:Довгань Г.А.

за участі:

представника позивача: адвоката Пількевич Т.А.,

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: адвоката Соколова В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сімї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення права користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

04.01.2023 ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою, до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що вона, ОСОБА_2 є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № 30259367 про державну реєстрацію прав, яке видано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна від 09.06.2011. В квартирі були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня невістка); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука). НОМЕР_1 ОСОБА_3 (син позивачки) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони останнім часом однією сім`єю не проживають, оскільки у них виникають непорозуміння з більшості питань, сварки. Так відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2022, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач відмовилася змінити місце проживання та агресивно реагувала на будь-які пропозиції. Відповідачка, яка втратила статус члена сім`ї, надалі користується квартирою, змінила замки на вхідні двері та не надає доступ позивачу до житла аргументуючи свою поведінку тим, що їй зручно проживати в даній квартирі з дітьми та переїжджати вона нікуди не збирається та зазначила, що її не цікавить, що дане майно належить позивачу. Навіть коли ОСОБА_3 прийшов до дітей - відповідач не надала доступу до житла та викликала поліцію. На неодноразові прохання позивача, відповідач відмовилась знятись з місця реєстрації та надавати доступ до квартири. На пропозицію ОСОБА_3 (колишнього чоловіка відповідача) переїхати в іншу квартиру з гарними умовами відповідач відмовилась. Так, відповідачу засобами поштового зв`язку було надіслано заяву про досудове врегулювання спору від 15.09.2022. Однак відповідач знову проігнорувала вимогу. Після чого, позивач звернулась з письмовою заявою до Центру надання адміністративних послуг Деснянського району м. Києва відповідно до якої було прийнято рішення про зняття з місця реєстрації ОСОБА_1 . Станом на дату подання позову в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука). Так враховуючи військовий стан та необхідність в користуванні житлом, відповідач порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, що стало підставою для звернення до суду. Враховуючи викладене просить суд визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 05.01.2023 позовна заява залишена без руху та надано час на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 10.01.2023 відкрито провадження, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач скористалась, правом, наданим їй ст. 178 ЦПК України та 14.02.2023 року подала до суду відзив, де вказувала на те, що позовні вимоги не визнає, вважаї їх не обгрунтованими та не законними, які не підтвердженні належними та допустимими доказами, та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. відповідачка 25.09.2010 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . Шлюб було зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2847 від 25.09.2010 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 . У зареєстованому шлюбі у них народилися діти: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батько дітей ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У серпні 2020 батько дітей після виявленої подружньої зради самостійно залишив їхню сім`ю, коли найменьшій донці було один рік і сім місяців та почав мешкати окремо з іншою жінкою, із якою проживає однією сім`єю за її місцем проживання. Шлюб між ними було розірвано 18.08.2022 відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2022 по справі № 754/5550/22. Після одруження із сином позивачки, позивач разом з своїм чоловіком ОСОБА_7 сказали що квартира АДРЕСА_3 , яка була без ремонту в новобудові, є тепер їхньою квартирою, щоб зробили в ній ремонт та жили в своє задоволення. Але юридично квартиру оформили на позивачку. Колишній чоловік відповідачки був дуже наполегливий на створенні великої сім`ї, постійно нагадував та дорікав, що вони мешкають у великій квартирі, тому можуть мати багато дітей. Навіть коли відповідачка висловлювала побоювання з приводу можливого виселення їх позивачкою, ОСОБА_3 запевняв відповідачку та заспокоював, що цього не станеться, адже спірну квартиру його батьки подарували їм. Відповідачка разом з чоловіком у 2010 зробили ремонт та заселилися. Весною 2020 зробили другий капітальний ремонт для майбутнього комфортного проживання всією сім`єю. По завершенню ремонту, відповідачка з трьома дітьми заселилася до спірної квартири. Її чоловік вже з ними у відремонтовану квартиру не переїжджав, оскільки він почав жити з іншою жінкою. Народжуючи та виховуючи спільних дітей, відповідачка була впевнена у майбутньому, що не залишиться на вулиці. Чоловіку своєму довіряла, працювала між декретами та невдовзі пішла в новий декрет. Коли в них народилася перша дитина, позивачка та її чоловік та син (чоловік відповідачки) казали їй, що вони можуть постійно користуватися квартирою. Відповідачку в спірній квартирі зареєструвала 10.03.2020 власниця квартири (позивачка) на прохання чоловіка відповідачки, щоб було зручно організовувати соціальне життя дітей (садочок, школа, гуртки) та зручне розташування житлового будинку біля поліклініки. Після уходу чоловіка відповідачки із сім`ї, відповідачка залишилась в спірній квартирі сама з дітьми та самостійно сплачує всі комунальні платежі по користуванню квартирою. На сьогоднішній день всі троє дітей проживають разом з відповідачкою в спірній квартирі. Відповідачка працює в ТОВ «КРКА Україна» на посаді фахівця з просування лікарських засобів відділу з просування лікарських засобів Київського регіонального підрозділу (м. Київ) з 01.01.2011 згідно наказу № 2 від 31.12.2010 по теперішній час та має стабільний дохід. Відповідач веде облік рахунків за житлово-комунальні послуги по спірній квартирі через особистий електронний кабінет, який зареєстрований за відповідачем. Про те, що відповідачку без її відома зняли з реєстрації, дізналася вперше лише із тексту позовної заяви. Стосовно твердження позивачки щодо вчинення перешкод користуванням спірною квартирою, зазначає, що відповідачка жодним чином ніколи не забороняла позивачці користуватися її квартирою. Позивач часто приходила до відповідачки та проводила час з онуками. Ніколи у відповідачки не було конфліктів з позивачкою і спорів., тим паче щодо питань користування спірною квартирою. Адже саме позивачка дозволила відповідачці користуватися спірною квартирою, зареєструвала відповідачку та дітей. Крім того позивачка в заяві про досудове врегулювання спору від 15.09.2022 адресована до відповідачки та її сина, який також зареєстрований в спірній квартирі. Звертаю увагу суду, що позовна заява про позбавлення права користування житлом подана в суд лише щодо відповідачки. Тобто позивачка вже не має будь-яких претензій до свого сина, якого теж в заяві просила припинити користування спірною квартирою. Таким чином заява позивачки є фіктивною, в ній не зазначено причин неможливості проживання позивачки в спірній квартирі. Крім того відсутність пред`явлення цього позову до іншої зареєстрованої особи ОСОБА_3 (сина позивачки) говорить лише про формальну ціль написання заяви про досудове врегулювання спору та вказує на штучну мету позбавити (обмежити) саме відповідачку в праві користування квартирою разом із дітьми. Також, відповідачка вказує, що позивачка ніколи з нею не вела розмови стосовно будь-яких претензій щодо її проживання в спірній квартирі та необхідності зняття відповідачки з реєстраційного обліку. Позивачкою не надано жодного доказу вчинення відповідачкою перешкод у користуванні спірною квартирою. Позивачка, просить суд позбавити відповідачку права користування спірною квартирою не через неможливість особисто користуватися спірною квартирою, а через конфлікт між відповідачкою та сином (позивачки) і явно на його прохання. Адже відокремлення будь-яким шляхом відповідачки від дітей є ціллю її колишнього чоловіка. Таким чином ОСОБА_3 штучно ініціював через свою маму (позивачку) виселення відповідачки із квартири, щоб позбавити її права проживати разом з дітьми, заборонити знаходитись в квартирі та відокремити її від дітей та їх виховання. Відповідачка з батьком дітей не може дійти згоди, з ким будуть проживати діти, оскільки він диктує відповідачці свої умови у формі ультиматумів. На сьогоднішній день між відповідачкою та її колишнім чоловіком триває процес визначення того, з ким із батьків будуть проживати діти, та нещодавно 02.02.2023 Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було визначено порядок побачення батька з дітьми. Звертає увагу суду про те, що позивачка в спірній квартирі не зареєстрована, в ній не проживає та ніколи не проживала за власним бажанням. Оскільки фактично проживає за іншою адресою. На сьогоднішній день відповідачці не має можливостей куди переїхати та де проживати з дітьми. Крім того, позбавлення судом відповідачку права проживати в спірній квартирі позбавить її права здійснювати догляд за її дітьми, які продовжують бути зареєстрованими в даній спірній квартирі. На підтвердження факту проживанні в спірній квартирі відповідачки надано копію декларації про вибір лікаря № 0001-661Е-ТЕА0 від 10.06.2021. Також факт проживання в спірній квартирі підтверджується висновком служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві від 01.02.2023. На підтвердження утримання дітей та фактичного проживання в спірній квартирі також надала копію судового наказу Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2022 справа № 754/8629/22 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей. Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Відповідно до Акту оцінки потреб сім`ї від 08.11.2022 за результатом огляду було встановлено, що квартира виглядає чистою та охайною. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як і в порядку, передбаченому законом. Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 15.01.2020 (справа № 754/613/18-Ц) було скасовано постанову суду апеляційної інстанції про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Верховний Суд зазначає, що при вирішенні справ, суди відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію Та практику цього Суду як джерело права. Отже при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Скасовуючи постанову апеляційної інстанції Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не встановив чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси власника житла, який зареєстрований та проживає за іншою адресою, тобто має інше житло, та відповідача, у якої єдиним житлом є спірна квартира. Суд наголошує про необхідність оцінки тих обставин, що відповідач тривалий час проживала у квартирі (більше 17 років) , сплачувала витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто відповідач має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. Таким чином, у цій конкретній справі, Верховний Суд зазначає, що тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції. Верховний Суд в своїй постанові наголошує, що необхідно надавати оцінку співмірності втручання у право відповідача, з урахуванням конкретних обставин справи, що відповідач у разі задоволення вимог позивача, стане безхатьком., що в наслідок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, вона фактично буде позбавлена житла та її виселення покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. У п. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

20.02.2023 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Дане клопотання було задоволено у судовому засіданні 01.03.2023 року.

10.01.2023 на адресу суду від позивача надійшли пояснення на відзив, в якому позивачка вказує, що не погоджується з доводами відповідача зазначеними у відзиві, а саме у відзиві відповідач досить часто описує відносини та проблему саме між відповідачем та колишнім чоловіком. Також, ніхто не заперечує стосовно факту проживання відповідача в спірній квартирі та не потребує доведенню цього факту. Оскільки саме користування квартирою стало причиною даної позовної заяви. На твердження, що саме позивачка разом зі своїм чоловіком запропонували новоствореній сім`ї користуватися квартирою для проживання, так але сподіваючись, що згодом вони зможуть забезпечити себе власним житлом. В похилому віці позивач планувала здавати цю квартиру в оренду щоб отримувати додатковий дохід до пенсії, розмір якої нажаль не може забезпечити гідного життя без сторонньої допомоги від дітей чи онуків. Стосовно зняття з реєстрації відповідача, нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку брати згоду на зняття з місця реєстрації проживання будь-якої особи, яка не є власником або співвласником майна. Позовна заява подана лише до ОСОБА_1 оскільки вона й надалі користується квартирою, яка на праві приватної власності належить позивачу. Також позивач вважає, що відповідач маніпулює та викликає відчуття жалю, стверджуючи, що в квартирі наявні діти та залучає в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Твердження відповідача, що позивач хоче позбавити відповідачку права на проживання у квартирі лише з однією метою щоб відокремити її від дітей, виглядає безглуздим, оскільки син позивачки погодився орендувати та оплачувати проживання дітей разом з мамою (відповідачкою), але в іншій квартирі. Це ж підтвердила відповідачка у своєму відзові. Також позовна заява не містить жодної вимоги відносно малолітніх дітей. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Більш того, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Наявність іншого майна у позивача не надає законного права відповідачу користуватись чужим майном та вчиняти дії на власний розсуд. Відповідач - це абсолютно постороння людина, яка не є членом сім`ї позивача, співвласником, орендарем, добросовісним набувачем спірної квартири. В 2020 році відповідачка придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Оригінали документів, які пдтверджують придбання даного нерухомого майна знаходяться у відповідача. Також відповідач має повне право, як член сім`ї своїх батьків проживати в квартирі, яка належить на праві приватної власності її батьку - ОСОБА_8 . Враховуючи викладене просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № 30259367 про державну реєстрацію прав, яке видано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна від 09.06.2011.

В квартирі були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня невістка); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука).

НОМЕР_1 ОСОБА_3 (син позивачки) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони останнім часом однією сім`єю не проживають, оскільки у них виникають непорозуміння з більшості питань, сварки. Так відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2022, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Після розірвання шлюбу, відповідач залишилась проживати разом з дітьми в квартирі, яка належить позивачу на праві власності.

Позивач звернулася до суду з позовною заявою в обґрунтування якої зазначає, що відповідачка порушує її право власності у вільному розпорядженні та користуванні майном.

Право власності (в об`єктивному розумінні) - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і у своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Право власності охоплює правові норми, які закріплюють і охороняють стан приналежності матеріальних благ конкретним особам. Власність характеризується наявністю такої влади особи над річчю, яка визнана суспільством і регламентована соціальними нормами. Оскільки влада над річчю неможлива без того, щоб інші особи, невласники речі, ставилися до неї як до чужої, власність означає відношення між людьми з приводу речей. Всі інші особи, невласники, зобов`язані утримуватися від будь-яких зазіхань на чужу річ і на волю власника мати цю річ. Таким чином, власність це суспільні відносини, які характеризуються двома основними ознаками: вони виникають з приводу речей, мають вольовий зміст.

Власність в економічному розумінні - це економічне панування суб`єкта над об`єктом, що належить йому, використання суб`єктом цих об`єктів своєю владою й у власних інтересах.

Суб`єктивне право власності - право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 Цивільного кодексу України).

Це означає, що суб`єктивне право власності є абсолютним. Власникові повинні протистояти усі інші особи, хоча кожна особа має право вимагати від власника припинення порушень її прав.

Суб`єктивне право власності - це також забезпечена законом міра можливої поведінки фізичної і юридичної особи щодо володіння користування та розпорядження належним особі майном; воно надає власнику можливість на свій розсуд використати своє майно і свій інтелектуальний потенціал для будь-якої незабороненої законом діяльності.

Правомочність володіння - це юридично забезпечена можливість власника бути в безпосередньому фактичному зв`язку з річчю. Володіння треба розуміти як постійну можливість матеріального зв`язку власника з річчю. При наявності юридичних підстав володіння називають титульним. Воно пов`язане з волевиявленням власника. Володіння може бути фактичним і юридичним, законним, незаконним і давнішнім.

Фактичне володіння може виникнути як на законній підставі, так і внаслідок протиправного заволодіння. Через це наявності лише фактичного володіння недостатньо, щоб визнати його законним. Потрібні юридичні підстави такого володіння, його юридичний титул. Законне володіння називається титульним володінням.

Незаконне володіння не спирається на правову основу, тому його називають безтитульним. Незаконне володіння в свою чергу може бути добросовісним і недобросовісним. Добросовісне може бути давнішнім. Недобросовісне володіння може бути самовільним, насильницьким, підробленим.

Правомочність користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Право користування може належати не тільки власникам, але й іншим особам на підставі, зокрема, цивільно-правових договорів або адміністративних актів.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами по справі - з моменту придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 позивач добровільно надала в користування своєму сину - ОСОБА_3 та відповідачці ОСОБА_1 ..

Отже, право на користування у відповідачки належною позивачу квартирою за адресою: АДРЕСА_1 виникло за згодою власника.

При цьому, сама позивач не користувалась даною квартирою, у даній квартирі не проживала та не була зареєстрована, що також сторонами не оспорювалось.

Правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам.

Лише власник має право одночасно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник зобов`язаний не шкодити навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. Він несе тягар утримання належного йому майна і ризику випадкової загибелі речі. У випадках і в порядку, встановлених законами, діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов`язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Зміст права власності складають права по володінню, користуванню і розпорядженню майном, а також обов`язки, пов`язані з утриманням, ризиком розорення та випадковою загибеллю речі.

Позивач звернулась з письмовою заявою до Центру надання адміністративних послуг Деснянського району м. Києва відповідно до якої було прийнято рішення про зняття з місця реєстрації ОСОБА_1 . Станом на дату подання позову в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука).

Станом на день розгляду справи судом у належній позивачу квартирі ніхто не зареєстрований.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей.

У п. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивач не надав належних та допустимих доказів.

На підставі ст. 12 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст.13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд відмовляє у задоволенні позову.

При розгляді даної справи позивачем не доведено та судом не встановлено, що відповідачка будь-якими діями та (або) бездіяльністю не надає можливості позивачу вільно розпорядитися квартирою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також в матеріалах справи відсутні будь-які докази неможливості користування даною квартирою позивачем.

Враховуючи вищевикладене, судом не встановлено наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку. Сам факт розірвання шлюбу між сином позивача та відповідачкою та виникнення у зв`язку з цим конфліктних ситуацій між колишнім подружжям не може свідчити про порушення майнових прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись нормами ст. 12, 81, 141, 209, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сімї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення права користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду буде складено протягом десяти днів.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 )

відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_6 )

Повний текст рішення складено 21.04.2023 року.

Суддя: Н.Г.Таран