Постанова

Іменем України

20 червня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7534/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 03 січня 2023 року

в складі судді Остапчук Т. В.

у цивільній справі №75758231/21-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди

У С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ, Казначейство) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду (далі - ВОАС) від 31.05.2021 у справі №120/2304/21-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 визнано протиправними дії ДКС України щодо повернення без виконання виконавчого листа №127/17085/20, який був виданий 07 грудня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області та зобов'язано прийняти до виконання цей виконавчий лист.

В рішенні ВОАС від 31.05.2021, серед іншого, встановлено, що 29.10.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/17085/20 ухвалено рішення про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України в сумі 3000 грн на відшкодування моральної шкоди та 2142,86 грн витрат на професійну правничу допомогу. 07 грудня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист №127/17085/20, а 18.12.2020 ОСОБА_1 подала до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області заяву, в якій просила на підставі статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" та пунктів 2, 6, 35, 36 Порядку №845 здійснити безспірне списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України в сумі 3000 грн у відшкодування моральної шкоди та 2142,86 грн витрат на професійну правничу допомогу, долучивши до такої виконавчий лист від 07.12.2020.

Зазначила, що 18 лютого 2021 року постановою Вінницького апеляційного суду було залишено без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020, після чого на наступний день вона звернулася до Головного управління ДКС України у Вінницькій області із заявою, у якій просила повідомити її про результат розгляду раніше поданої заяви щодо виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у справі №127/17085/20. На її заяву листом від 26.02.2021 Головне управління ДКС України у Вінницькій області повідомило, що заява від 18.12.2020 разом із виконавчим листом №127/17085/20 надійшла до управління 21.12.2020. Відповідно до Порядку №845 пакет документів щодо стягнення на її користь коштів на підставі вказаного виконавчого документу направлено до ДКС України. А 19.02.2021 ДКС України повідомила її про те, що за результатами розгляду заяви від 18.12.2020 щодо безспірного списання коштів з державного бюджету виконавчий лист №127/17085/20 від 07.12.2020 повернуто на підставі підпункту 1 пункту 9-1 Порядку №845, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у справі №127/17085/20 не набрало законної сили.

Звернула увагу, що на момент повернення відповідачем виконавчого документу (станом на 19 лютого 2021 року) рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 вже набрало законної сили, а тому виконавчий лист не міг бути повернутий.

На думку позивачки, дане свідчить про допущення відповідачем протиправних дій, якими в свою чергу порушено її права як стягувача, що викликало негативні емоції, які досягли рівня страждання та приниження, що заподіяло моральну шкоду, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, приниженнях, психологічному напруженні, розчаруванні та незручностях, яких вона зазнала у зв`язку з порушенням її прав на виконання остаточного рішення суду, яким їй присуджено грошові кошти з держави, необхідності інваліду, пенсіонеру, особі у похилому віці вступати у тривалу переписку з казначейством, його територіальним управлінням, відстоюючи таким чином свої права на примусове виконання остаточного рішення суду, а також необхідності відстоювати у судах ці ж права у зв`язку із неправомірними діями органу державної влади, на який законом покладено обов`язок по примусовому виконанню рішень суду.

Зазначила, що вона вбачає в цьому глузування над нею посадових осіб відповідача, які замість того щоб виконати свої обов`язки, зокрема здійснити дії щодо виконання остаточного рішення суду, цього не зробили, уникнувши таким чином виконання покладених на них обов`язків, а замість цього повернули їй виконавчий лист без наявності на те законних підстав, чим порушили її права стягувача, що встановлено рішенням ВОАС від 31.05.2021.

Позивачка, посилаючись на вищевикладене та виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, враховуючи характер, обсяг, глибину та тривалість її моральних страждань, тяжкість вимушених змін в її життєвих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, вважала, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 10 000 грн.

Відповідач позов не визнав з тих підстав, що Казначейство на виконання рішення ВОАС від 31.05.2021, яким визнано протиправними дії ДКСУ щодо повернення без виконання виконавчого листа №127/17085/20 від 07.12.2020, на підставі заяви ОСОБА_1 від 19.08.2021 прийняло даний виконавчий лист, який зареєстровано 28.12.2020, тобто з першої дати його надходження до органу Казначейства.

Вважав, що таким чином виконано рішення ВОАС від 31.05.2021, у зв'язку з чим відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Також в обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги відповідач зазначив, що всупереч нормам матеріального права, якими врегульовано порядок і підстави відшкодування моральної шкоди, позивачем в позовній заяві не зазначено в чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психологічні); не досліджено характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо. Розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, оскільки відсутнє документальне підтвердження таких витрат та їх розрахунок.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а викладені в рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що висновок суду про те, що посилання позивача на порушення ДКСУ прав ОСОБА_1 на отримання коштів присуджених рішенням суду є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позовна заява не обґрунтована не дотриманням ГУ ДКСУ вимог та строків, встановлених Порядком №845, щодо опрацювання документів, поданих позивачем до Казначейства із заявою від 19.08.2019 та подальшого направлення виконавчого листа для виконання.

Вказувала, що таким чином суд фактично самовільно змінив підстави позову, внаслідок чого невірно визначився з предметом доказування у даній справі та ухвалив незаконне й необґрунтоване рішення.

Наголосила на тому, що підставами позову у даній справі є заподіяння моральної шкоди протиправними діями відповідача, а не його територіального управління, як вказує суд, щодо протиправного повернення виконавчого листа у справі №127/17085/20.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що за весь час розгляду справи вона отримала лише єдину повістку про виклик в судове засідання на 26.11.2021, а будь-яких інших повісток чи судових повідомлень, в тому числі в судове засідання на 03.01.2023, в якому ухвалено оскаржуване рішення, вона не отримувала, що є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

За наведених обставин просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03.01.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про розгляд її апеляційної скарги в порядку письмового провадження шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження (а. с. 93-94, 99).

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в обґрунтування якого зазначив обставини, на які посилався у відзиві на позовну заяву. Крім цього, додав, що Казначейством в межах бюджетних призначень та в порядку черговості 24.12.2021 перераховано ОСОБА_1 кошти в розмірі 5 142,86 грн на виконання виконавчого листа №127/17085/20.

Також посилався на те, що суд, визнавши протиправними дії відповідача щодо повернення без виконання виконавчого листа у справі №127/17085/20 та зобов'язавши прийняти до виконання даний виконавчий лист, відновив порушені права позивачки. Натомість позивачкою у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди у зв'язку з поверненням виконавчого листа без виконання, як і не вказано позивачкою обставин причинно-наслідкового зв'язку між такою шкодою та діями відповідача, щодо повернення виконавчого листа.

На думку відповідача, оскільки позивачка не надала доказів завдання їй моральної шкоди поверненням виконавчого листа, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що судом першої інстанції постановлено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме без повідомлення позивача про судове засідання, в якому ухвалено оскаржуване рішення.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами позовного (спрощеного) провадження з викликом сторін (а. с. 27). В даній ухвалі зазначено, що судове засідання призначено на 26 листопада 2021 року.

З матеріалів справи також вбачається, що в подальшому судові засідання у справі призначалися неодноразово, зокрема на 11.03.2022, 22.06.2022, 21.09.2022, 28.11.2022 (а. с. 42-43, 51-52, 56-58, 70-72).

Матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 про вищезазначені дати судових засідань. В матеріалах справи наявні лише судові повістки та поруч з цим відсутні зворотні поштові повідомлення про отримання таких повісток позивачкою або розписки про особисте вручення останній повісток в суді.

Більше того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду із заявами, в яких вказувала на те, що вона отримала лише одну судову повістку на 26.11.2021, у зв'язку з чим просила повідомити про хід розгляду справи (а. с. 64-65, 73-74).

В матеріалах справи на аркуші справи 75 міститься довідка від 28.11.2022 про те, що в судовому засіданні, призначеному на 28.11.2022 не здійснювалася фіксація, у зв'язку з неявкою учасників справи, після чого на аркушах справи 76-82 міститься оскаржуване рішення від 03.01.2023.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/17085/20 ухвалено рішення про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в сумі 3000 гривень за відшкодування моральної шкоди та 2142,86 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

07 грудня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист №127/17085/20.

18 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області заяву, у якій просила на підставі статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" та пунктів 2, 6, 35, 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845) здійснити безспірне списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в сумі 3000 гривень за відшкодування моральної шкоди та 2142,86 гривень витрат на професійну правничу допомогу, долучивши до такої заяви виконавчий лист №127/17085/20 від 07 грудня 2020 року, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року у справі №127/17085/20 задоволено клопотання Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області і поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року, а також відкрито апеляційне провадження.

18 лютого 2021 року колегією суддів Вінницького апеляційного суду ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року залишено без змін.

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області із заявою, у якій просила повідомити її про результат розгляду раніше поданої заяви (18.12.2020), щодо виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року у справі №127/17085/20.

19 лютого 2021 року Державна казначейська служба України листом. №5-06- 06/3889 повідомила ОСОБА_1 про повернення виконавчого листа №127/17085/20, виданого 07 грудня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області, на підставі підпункту 1 пункту 9-1 Порядку №845, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року у справі №127/17085/20 не набрало законної сили.

Листом №04.2-15/1446 від 26 лютого 2021 рокуГоловне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1 про направлення до Державної казначейської служби України пакету документів щодо стягнення на її користь коштів на підставі вказаного виконавчого документу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі №120/2304/21-а, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року залишено без змін, визнано протиправними дії ДКСУ щодо повернення без виконання виконавчого листа №127/17085/20, що виданий 07 грудня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області.

Зобов'язано ДКСУ прийняти до виконання виконавчий лист №127/17085/20, що виданий 07 грудня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області.

Також з матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31.05.2021, ДКСУ на підставі заяви ОСОБА_1 від 19.08.2021, яка надійшла до Казначейства 26.08.2021, прийняло виконавчий лист, виданий 07.12.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/17085/20, який зареєстровано 28.12.2020 (перша дата надходження заяви ОСОБА_1 разом з виконавчим листом) до органу Казначейства.

23 вересня 2021 року листом №5-11-11/19827 ДКСУ повідомило ОСОБА_1 про реєстрацію її заяви разом з виконавчим листом 28.12.2020.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок протиправних дій ДКСУ, які полягають в безпідставному поверненні виконавчого листа, їй завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню у відповідності до вимог ст. 56 Конституції України та ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду постанові від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 зазначила, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 зазначено, що: необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17, від 30 січня 2018 року у справі №804/2252/14, від 20 лютого 2018 року у справі №818/1394/17 від 25 січня 2022 року у справі №686/13686/2, від 07 вересня 2022 року у справі №686/19070/21, від 07 вересня 2022 року у справі №686/19910/21, від 26 вересня 2022 року у справі №686/29071/21 та від 27 жовтня 2022 року у справі №686/20441/21.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вже вказувалося вище, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірними дії відповідача щодо безпідставного повернення позивачу виконавчого листа.

Разом з тим, позивачка не довела у встановленому законом порядку дві інші ообов'язкові обставини, які є підставою для стягнення моральної шкоди, а саме наявність шкоди внаслідок протиправних дій ДКСУ та причинно-наслідковий зв`язок між такими протиправними діями і завданою моральною шкодою.

Так, як вбачається з матеріалів справи, всупереч вищенаведеним нормам матеріального та процесуального права, позивачем в позовній заяві не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні), як і не зазначено характеру немайнових втрат, зокрема їх тривалості, можливості відновлення тощо. Тобто, в позові не зазначено обставин яким чином обставина безпідставного повернення ДКСУ виконавчого листа завдала моральної шкоди позивачці та відповідно який причинно-наслідковий зв'язок між такими діями відповідача і завданою, на думку позивачки, моральною шкодою.

В позовній заяві в обґрунтування позовних вимог наведено норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та загальні формулювання завдання моральної шкоди.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка неодноразово висловлювалася у постановах від 21.10.2021 у справі №296/3115/20, від 06.09.2021 у справі №296/3139/20, від 16.09.2020 у справі 243/5118/19, від 12.04.2019 у справі №686/10651/18, від 25.11.2019 у справі №686/22462/18, від 31.07.2019 у справі №686/22133/18, у справах про відшкодування моральної шкоди обов'язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, а сам факт визнання протиправною дії або бездіяльності не свідчить про наявність заподіяння шкоди.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог і у зв'язку з цим відмовляє в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат.

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В частині 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", а колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то судовий збір який підлягав сплаті ОСОБА_1 за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави.

Також, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні позову, відсутні підстави для покладення на відповідача понесених позивачкою судових витрат на правничу допомогу.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Оскільки в апеляційні скарзі ОСОБА_1 просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, а колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус