ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1473/19Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/817/435/23 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Іванюта О.М.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року, ухвалене суддею Мочальською В.М. у цивільній справі №601/1473/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за борговими розписками.

Позовну заяву обгрунтовано тим, що протягом 2012-2015 років батько ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позичав у нього грошові кошти в іноземній валюті - доларах США у різних сумах.

Так, 2 січня 2013 року ОСОБА_4 , позичив у нього в борг 50 000,00 дол. США, строк погашення боргу кінець 2013 року, що підтверджено розпискою від 02 січня 2013 року. У розписці зазначено, що гарантією повернення боргу є зерновий комбайн.

Із розписки від 30 квітня 2015 року слідує, що станом на 30 квітня 2015 року загальний борг ОСОБА_4 з нарахованими відсотками за користування коштами складає 84 387,00 дол. США.

24 листопада 2015 року ОСОБА_4 позичив у нього 34 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 10 листопада 2016 року, що підтверджується розпискою від 24 листопада 2015 року.

ОСОБА_4 позичені кошти не повернув.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після смерті якого залишилось спадкове майно: житлові будинки, земельні ділянки, транспортні засоби та сільськогосподарське підприємство. Діти померлого - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями боржника.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за борговими розписками від 30 квітня 2015 року та 24 листопада 2015 року в сумі 118 387,00 дол. США, що на дату пред`явлення позову становить 3 016 500,76 грн.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24 листопада 2015 року в розмірі 34 000,00 дол. США, що еквівалентно 866 320,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 3 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за борговою розпискою від 30 квітня 2015 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2022 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, у зв"язку з відмовою позивача від позовних вимог до ОСОБА_3

28 листопада 2022 року від ОСОБА_2 надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 квітня 2015 року в розмірі 42 550 доларів США, що складається із суми позики 36 356,00 доларів США та відсотків за користування коштами в розмірі 7035,60 доларів США.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Янчишина В.Й. про призначення комплексної почеркознавчої та судово-технічної експертизи розписки від 17 листопада 2018 року - відмовлено.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 30 квітня 2015 року в розмірі 36 356,00 доларів США, що еквівалентно 1 329 175,36 грн.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року та ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року про відмову у призначенні комплексної почеркознавчої та судово-технічної експертизи розписки від 17 листопада 2018 року, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 30 квітня 2015 року відмовити.

Вказує, що судом порушено норми процесуального права, оскільки суд оцінив розписку від 17 листопада 2018 року як таку, що підтверджує зобов`язання щодо повернення 36 356,00 доларів США за розпискою від 30 квітня 2015 року. Однак, розписка від 17 листопада 2018 року не має відношення до даної справи, так як з її змісту неможливо встановити обставини, а саме: кому повинна бути повернута сума боргового зобов`язання 76 550,00 доларів США, кому надана розписка, відсутній обов`язок повернути грошові кошти, не вказано про передачу грошових коштів. Дана розписка не містить прив`язки до розписки від 30 квітня 2015 року та не була подана разом із позовною заявою під час первинного розгляду справи, а тому не повинна братись судом до уваги.

Також зазначає, що у розписці від 30 квітня 2015 року відсутні дані про отримання грошових коштів у позику та зобов`язання їх повернути. В цій розписці ОСОБА_4 лише визнав борги за попередній період.

Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Янчишина В.Й., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 - адвоката Сідорову І.А., яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 квітня 2022 року у цій справі, прийшов до висновку, що ОСОБА_4 позичив в ОСОБА_2 кошти у сумі 36 356 доларів США, що підтверджується розпискою від 30 квітня 2015 року, не повернув дані кошти, про що свідчить знаходження оригіналу розписки у позивача. Спадкоємець ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_1 не заперечував, що розписка написана та підписана власноручного його батьком ОСОБА_4 . Підстави для застосування строку позовної давності, про що клопотав відповідач, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що протягом 2012-2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникли правовідносини щодо позики грошових коштів у валюті США та було укладено кілька договорів позики.

Зокрема, згідно розписки від 30 квітня 2015 року, ОСОБА_4 позичив в ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 36 356 доларів США.

Оригінал зазначеної розписки станом на день подання цього позову (29 липня 2019 року) знаходився у позивача та долучений до матеріалів даної цивільної справи.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно повідомлення Кременецької державної нотаріальної контори № 122/01-16 від 07.10.2020 року, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена спадкова справа № 87/2019, спадкоємцем за заповітом є його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 не заперечував власноручного написання та підписання вказаної розписки його батьком ОСОБА_4 .

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні у суді першої інстанції відмовився від заявленого клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 посилався на те, що за договором позики від 30 квітня 2015 року передавалась сума 36 356 доларів США, а не три різні суми, як вбачається з розписки, тобто фактично не заперечував факт отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 грошових коштів у позику за розпискою від 30 квітня 2015 року у розмірі 36 356 доларів США.

Також, 17.11.2018 року ОСОБА_4 написав розписку про те, що сума боргового зобов"язання 76550 доларів США гарантується поверненням зерновим комбайном марки JOHN DEERE - 2066 реєстраційний № НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 , який належить ФГ "Довжок", власником якого він є.

Оригінал вказаної розписки також знаходився у позивача і долучений до матеріалів цієї цивільної справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред"явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобові"язання.

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов"язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання повністю або частково.

Так, згідно ізстаттею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов"язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18), від 07 серпня 2019 року у справі№ 753/22661/14 (провадження № 61-10263св19), від 11 червня 2020 рокуу справі № 753/20532/14-ц (провадження № 61-46033св18), від 17 лютого 2021 року у справі № 233/4822/18 (провадження № 61-20667св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 266/5745/18 (провадження № 61-7017св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20), від 03 листопада 2021 року у справі№ 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21), від 09 грудня 2021 рокуу справі № 570/5689/16 (провадження № 61-258св21) викладено такі правові висновки щодо застосування статті 545 ЦК України: у частині другій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третястатті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих устатті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Отже, зміст розписки від 30 квітня 2015 року, яка підтверджує отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 в позику грошових коштів у сумі 36 356 доларів США, знаходження оригіналу цієї розписки у позивача, з врахуванням положень 545 ЦК України, свідчить про те, що зобов"язання з повернення позики позичальником не виконано, доказів протиправності знаходження оригіналу розписки у позивача суду не надано.

За змістом статей 1218, 1219 ЦК України зобов`язання боржника за договором позики не є таким, що нерозривно пов`язано з його особою.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на те, що відповідач прийняв спадщину після смерті батька, а тому несе зобов`язання перед його кредитором в межах вартості майна, одержаного у спадщину за правилами частини 1 статті 1282 ЦК України.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства та встановлені судом обставини справи, які підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці від 30 квітня 2015 року відсутні дані про отримання грошових коштів у позику та зобов`язання їх повернути, в цій розписці ОСОБА_4 лише визнав борги за попередній період, колегія суддів ж оцінює критично з підстав, наведених вище.

Зокрема, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до змісту статті 1046 ЦК України терміну "позичив" кореспондує зобов"язання повернути.

Складаючи розписку від 30 квітня 2015 року, ОСОБА_4 повинен був розуміти правові наслідки своїх дій та у разі, якщо ця розписка видавалась замість попередніх розписок, ОСОБА_4 не був позбавлений можливості вказати про це в тексті розписки.

Такі висновки відповідають висновкам, зазначеним у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми процесуального права, оскільки суд оцінив розписку від 17 листопада 2018 року як таку, що підтверджує зобов`язання щодо повернення 36 356,00 доларів США за розпискою від 30 квітня 2015 року, однак, розписка від 17 листопада 2018 року не має відношення до даної справи, так як з її змісту неможливо встановити обставини, а саме: кому повинна бути повернута сума боргового зобов`язання 76 550,00 доларів США, кому надана розписка, відсутній обов`язок повернути грошові кошти, не вказано про передачу грошових коштів; дана розписка не містить прив`язки до розписки від 30 квітня 2015 року та не була подана разом із позовною заявою під час первинного розгляду справи, а тому не повинна братись судом до уваги, колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

Належним та достатнім доказом наявності невиконаного ОСОБА_4 зобов"язання щодо повернення позивачу боргу у сумі 36 356 доларів США є розписка від 30 квітня 2015 року, написана та підписана ОСОБА_4 , оригінал якої знаходився у позивача.

Розписка від 17 листопада 2018 року не враховувалась судом при вирішенні питання про наявність боргу та його розмір.

Наявність чи відсутність розписки від 17 листопада 2018 року не впливає на висновок суду про наявність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі не наведеного таких процесуальних порушень у зв"язку із розпискою від 17 листопада 2018 року, які можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Оригінал даної розписки разом з іншими оригіналами був наданий суду позивачем 27 січня 2020 року після заявленого відповідачем ОСОБА_1 клопотання про призначення почеркознавчої експертизи розписок від 30 квітня 2015 року та від 24 листопада 2015 року, та знаходиться в матеріалах справи ( т.1, а.с.90).

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, перебіг якої слід обчислювати з моменту укладення договору позики 30 квітня 2015 року, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.6 ст. 261 ЦК України, за зобов"язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов"язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред"явити вимогу про виконання зобов"язання.

Відповідно до ч.2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред"явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред"явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зміст розписки від 30 квітня 2015 року свідчить про те, що строк повернення позики у сумі 36 356 доларів США не визначений.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_2 пред"являв боржнику ОСОБА_4 вимогу про виконання зобов"язання з повернення цієї позики.

Позов пред`явлено через 6 місяців і 1 день після смерті позичальника до його спадкоємців, тобто у встановлений ст.1281 ЦК України строк пред"явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності як щодо боржника ОСОБА_4 , так і щодо його спадкоємця ОСОБА_1 .

Посилання суду першої інстанції на переривання строку позовної давності написанням розписки від 17 листопада 2018 року є зайвим, оскільки перериватися може лише той строк, перебіг якого розпочався, а в даному випадку до моменту смерті ОСОБА_4 перебіг строку позовної давності не розпочинався. Проте, така вказівка не впливає на законність судового рішення, оскільки строк позовної давності позивачем не пропущено.

Щодо незгоди ОСОБА_3 із ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року про відмову у призначенні комплексної почеркознавчої та судово-технічної експертизи розписки від 17 листопада 2018 року, колегія суддів зазначає, що дана ухвала є законною та обгрунтованою. Суд відмовив у призначенні експертизи, вказавши про відсутність передбачених ст. 103 ЦПК України підстав для призначення вказаної експертизи. Представник відповідача не довів, що обставина, яку він просить встановити, має значення для справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Предметом спору є борг згідно розписки від 30 квітня 2015 року. Докази повернення цього боргу у матеріалах справи відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач сам вказує про те, що розписка від 17 листопада 2018 року не містить прив"язки до розписки від 30 квітня 2015 року.

Враховуючи наведене, зміст розписки від 17 листопада 2018 року та зміст клопотання про призначення експертизи, питання, які відповідач бажав поставити експерту, суд прийшов до вірного висновку, що обставина, яку просить встановити відповідач, не має значення для справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду спростовують.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Храпак Н.М.

Костів О.З.