Провадження № 22-ц/801/522/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 рокуСправа № 127/17562/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення коштів у сумі 207085,00 гривень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року, ухвалене у при-міщенні суду у м. Вінниці за головування судді Дернової В. В., повний текст якого складений 01 грудня 2022 року, на додаткове рішення цього суду від 12 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди у розмірі 232085,00 гривень. З урахуванням заяви від 12 ве-ресня 2022 року про зміну предмету позову, де ОСОБА_1 , її представник адвокат Захарчук М. В. просять застосувати наслідки нікчемності договору оренди транспортного засобу від 16 жовтня 2020 року і стягнути із ОСОБА_2 на користь позивачки кошти у розмірі 207085,00 гривень, позовні вимоги умо-тивовані наступними обставинами. 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір оренди автомобіля, згідно з умовами якого вона передала відповідачу як орендарю у тимчасове користування належний їй ав-томобіль марки «Renault Sandero», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , строком з 16 жовтня 2020 року по 23 жовтня 2020 року. Надалі договір оренди автомобіля продов-жувався на тих самих умовах, але вже без письмового оформлення, в усному порядку. Відповідач використовував автомобіль у власних цілях, однак, за ко-ристування ним та домовленістю із орендодавицею сплачував позивачці кошти, зобов`язувався утримувати транспортний засіб у належному стані, забезпечити його збереження.

17 листопада 2020 року близько 16.00 години ОСОБА_3 , керуючи тех-нічно справним автомобілем «Renault Sandero», належним на праві власності позивачці, рухаючись автодорогою сполученням «Виступовичі - Житомир - Могилів-Подільський» у напрямку м. Вінниці, поблизу с. Пултівці Вінницького району Вінницької області, не переконавшись у безпечності свого маневру, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із транспорт-ним засобом з напівпричепом марки «Volvo FH 12/420», державний номерний знак НОМЕР_3 . Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_3 загинув на місці події. 17 листопада 2020 року відомості про дану ДТП слідчим внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000398 за ознаками кримінального правопорушення, передбачено-го частиною другою статті 286 КК України. Як встановлено досудовим розслі-дуванням, у момент ДТП пасажиром автомобіля був у тому числі орендар, від-повідач ОСОБА_2 , який передав керування автомобілем ОСОБА_3 . По-становою прокурора Вінницької обласної прокуратури від 29 січня 2021 року внесене 17 листопада 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження № 0000398 закрите у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_3 .

Втім, як зазначає позивачка, належний їй автомобіль ОСОБА_3 або будь-кому іншому, окрім відповідача, вона не передавала. Водночас ОСОБА_1 , посилаючись на норми статей 220, 779 ЦК України, зазначає, що укла-дений між нею та відповідачем договір є нікчемним, адже не був посвідчений нотаріально. Втім цей договір виконувався, автомобіль використовувався ОСОБА_4 , що підтверджується постановою слідчого СВ відділу поліції № 2 Він-ницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 30 березня 2021 року про закрит-тя кримінального провадження № 0001245 та зібраними матері-алами. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути дру-гій стороні у натурі усе, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вар-тість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вна-слідок ДТП належний позивачці автомобіль фізично знищений, його залишки продані власницею фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 за ціною 22500,00 гривень, тому відповідач, у зв`язку із неможливістю повернення фізично зни-щеного майна - автомобіля, зобов`язаний відшкодувати позивачці його вартість з урахуванням висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 08 грудня 2020 року № 329, згідно з яким завданий власнику автомобіля матеріальний збиток може становити 229585,00 гривень із вирахуванням вартості реалізованих залишків, що зреш-тою становить 207085,00 гривень. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 про-сила суд застосувати наслідки нікчемності договору оренди транспортного за-собу від 16 жовтня 2020 року, стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в сумі 207085,00 гривень та судові витрати у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року на задоволення заяви позивачки та її адвоката від 12 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині позовних вимог про від-шкодування моральної шкоди залишений без розгляду. Прийнята до розгляду заява ОСОБА_1 про зміну предмета позову, у якій викладене клопотання до суду застосувати наслідки нікчемності договору оренди транспортного засобу від 16 жовтня 2020 року і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 207085,00 гривень, понесені судові витрати у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року позов задоволений, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 207085,99 гривень, а також 2070,86 гривень сплаченого судового збору. Додат-ковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2022 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 20000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із такими рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує їх в апеляційному порядку, просить дані рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення. Цитуючи норми статей 16, 22, 1187, 1192 ЦК України щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, посила-ючись на положення ПДР, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законо-давства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідач зазначає, що ДТП сталася 17 листопада 2020 року за участі водія ОСОБА_3 , який унаслідок ДТП загинув. Оскільки саме він на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, який на-лежить позивачці, то нести відповідальність за заподіяну власниці автомобіля майнову шкоду повинні спадкоємці ОСОБА_3 або страховик.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2023 року скарж-нику поновлений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 24 листопада 2022 року.

Користуючись наданим цивільним процесуальним законом правом, забез-печеним ухвалою апеляційного суду від 17 лютого 2023 року, представник по-зивачки адвокат Захарчук М. В. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Обґрунтовуючи свій відзив, дублюючи доводи позовної заяви, адвокат вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а доводи відповідача про те, що саме ОСОБА_6 мав би відшкодовувати завдану позивачці шкоду, так як в його діях встановлений склад кримінального правопорушення, не можуть братися судом до уваги, оскільки предметом спору є застосування наслідків нікчемного право-чину шляхом відшкодування вартості переданого ОСОБА_2 , відповідачу у справі, автомобіля. У свою чергу відповідач має право звернутися до спадко-ємців - правонаступників ОСОБА_3 , так як останній був відповідальний саме перед відповідачем.

Апеляційний суд, переглянувши у відповідності до частини першої статті 369 ЦПК України дану цивільну справу за наявними у ній матеріалами та дока-зами, ретельно проаналізувавши у сукупності викладені в апеляційні скарзі доводи відповідача, заперечення на скаргу у відзиві сторони позивачки, переві-ривши законність, обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстан-ції у межах мотивів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеля-ційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з нормами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунту-ватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Закон-ним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з до-триманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Оскаржуване відповідачем ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом установлено та не оспорюється учасниками справи, що позивачка ОСОБА_1 є власницею транспортного засобу - автомобіля «Renault San-dero», 2012 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 26 травня 2020 року серії НОМЕР_5 . 16 жовтня 2020 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений у простій письмо-вій формі договір оренди автомобіля марки ( моделі ) «Renault Sandero», 2012 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , на строк з 16 жовтня 2020 року до 23 жовтня 2020 року, який, як передбачалося підпунк-том 4.1 пункту четвертого договору, може бути продовжений сторонами за вза-ємною згодою.

Унаслідок ДТП, яка сталася 17 листопада 2020 року о 16.00 годині поблизу с. Пултівці Вінницького району Вінницької області, автомобіль «Renault San-dero», державний номерний знак НОМЕР_4 , був пошкоджений. Відповідно до постанови від 30 березня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0001245 ОСОБА_2 не заперечував, що спірний транспортний засіб був переданий ОСОБА_1 саме йому та не був повернутий власниці до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком експерта від 08 грудня 2020 року № 329 Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України вар-тість відновлювального ремонту орендованого автомобіля перевищує його рин-кову вартість, відповідно транспортний засіб фізично знищений. Цим експерт-ним висновком установлено, що матеріальний збиток, завданий власниці авто-мобіля «Renault Sandero», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 становить 229585,99 гривень. Разом з тим, як убачається із акту приймання - передачі від 26 лютого 2021 року, металобрухт у вигляді залишків автомобіля «Renault Sandero» проданий позивачкою за 22500,00 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 215-216, 220, 799 ЦК України, дійшов висновку, що оскільки договір оренди автомобіля від 16 жовтня 2020 року не був нотаріально посвідчений, у судовому порядку дійсним не визнавався, тому він є нікчемним, а отже засто-суванню підлягають наслідки недійсності нікчемного правочину. Встановивши, що автомобіль є фізично знищеним унаслідок ДТП та не може бути повернутий власниці у натурі, суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодуванню підлягає його вартість, яка з урахуванням реалізації залишків автомобіля ста-новить 207085,99 гривень.

Ухвалюючи додаткове рішення від 12 грудня 2022 року, суд першої інс-танції установив, що позивачка користувалася послугами адвоката, понесла у зв`язку із цим витрати у розмірі 20000,00 гривень, тому у зв`язку із задово-ленням позову ці витрати мають бути стягнуті із відповідача на її користь. Слід підкреслити, що додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується, оскільки вони є правильними, зробленими з урахуванням усіх фактичних обставин спра-ви; суд не помилився у застосуванні до спірних правовідносин норм матері-ального права, які їх регулюють, не порушив вимог процесуального законо-давства.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є право-чин, якщо його недійсність установлена законом ( нікчемний правочин ). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержан-ня сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий до-говір є нікчемним ( стаття 220 ЦК України ).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблений правовий висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого установлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду ( частина друга статті 215 ЦК України ). Нікчемність правочину констру-юється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, у термінах «нікчемний», «є недійсним».

Відповідно до вимог частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його не-дійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вар-тість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивіль-них відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного ( нікчемного чи оспорюваного ), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах за-хисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Ставлячи за мету поновлення майнового становища сторін, реституція покликана виконувати, насамперед, правовідновлювальну функцію. Вона як один із засобів захисту права власності настає за порушення права власності іншої особи, що спричиняє негативні наслідки майнового характеру, аналогічно наслідкам недійсного правочину. Відновлювальний характер порушеного становища обох явищ, обумовлює не-обхідність визначити, чи належить реституція до мір цивільно-правової відпові-дальності, а якщо ні - визначити її місце у системі правоохоронних відносин власності. Незважаючи на однакову мету, яку покликані виконувати реституція та цивільно-правова відповідальність, вони є зовсім різними юридичними яви-щами. Реституція є найбільш прийнятним засобом захисту права власності за недійсним правочином, який відповідає і приватноправовим засадам, і справед-ливості. На відміну від цивільно-правової відповідальності, реституція має взаємний характер, оскільки відповідно до частини першої статті 216 ЦК Украї-ни обов`язок повернути майно, а у випадку неможливості його повернення - відшкодувати вартість одержаного, покладається на кожну сторону недійсного правочину. Цивільно-правова відповідальність, як правило, має односторонній характер, зобов`язуючи особу, котра порушила право власності іншої особи, відшкодувати заподіяні потерпілій стороні збитки.

Особливість реституції, як наслідку недійсного правочину у захисті права власності, полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. Реституцію нікчемного правочину поро-джує наявність таких юридичних фактів як встановлена законом нікчемність правочину та його виконання хоча б однією стороною. Факт наявності вини та заподіяної шкоди для поновлення сторін у становище, яке існувало до вчинення правочину, законодавець не бере до уваги у розрізі застосування реституції при захисті права власності, проте при цивільно-правовій відповідальності наяв-ність даного елементу є обов`язковою. Аналогічний висновок викладений у по-станові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Каса-ційного цивільного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 521/13581/15-ц ( провадження № 61-8558св18 ).

Як дійсно слідує із матеріалів цієї справи та, зрештою, підтверджується самим відповідачем, між сторонами 16 жовтня 2020 року був укладений договір на оренду автомобіля, який не був нотаріально посвідчений. У судовому поряд-ку такий договір дійсним не визнавався, тому, як правильного зазначив суд першої інстанції, цей є нікчемним. Відповідно автомобіль «Renault Sandero», державний номерний знак НОМЕР_1 , який є власністю позивачки, має бути їй повернутий.

Відшкодування вартості користування майном відповідно до частини пер-шої статті 216 ЦК України як спосіб реституції може бути застосовано лише то-ді, коли неможливо повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання нікчемного правочину. Ураховуючи, що вказаний автомобіль унаслі-док ДТП згідно з висновком експерта від 08 грудня 2020 року № 329 був фізич-но знищений, а отже не може бути повернутий у натурі, то відповідно до час-тини першої статті 216 ЦК України позивачці має бути відшкодована його вартість.

Враховуючи наявність у справі ніким не оспорюваних відомостей про кон-структивне знищення транспортного засобу, а також продаж позивачкою мета-лобрухту у вигляді залишків її автомобіля, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначив розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 фак-тично цитує норми ЦК України щодо відшкодування шкоди внаслідок ДТП та порядок такого відшкодування. Однак належить стверджувати про невірне ви-значення відповідачем характеру спірних правовідносин, що мають, наразі, міс-це між сторонами у справі, відповідно хибного трактування скаржником їх пра-вового підґрунтя, адже у даній справі ОСОБА_1 заявлена вимога до відповідача про застосування наслідків нікчемності правочину, що має зовсім інше матеріально-правове обґунтування ніж те, яке, на думку скаржника, мало бути застосоване як відшкодування завданої шкоди. Інші доводи, мотиви апе-ляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правиль-ність висновків суду першої інстанції, не змінюють їх, вони лише свідчать про незгоду з такими висновками суду унаслідок задоволення позовних вимог. На підставі встановлених фактичних обставин справи та правовідносин, які скла-лися та мають місце між сторонами у спорі, керуючись нормами матеріального права, які регулюють ці правовідносини, колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання про обґрунтованість і законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , через що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Слід окремо підкреслити, що додаткове рішення суду від 12 грудня 2022 року, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, як уже зазначалося вище, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може іс-нувати окремо від нього. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що ос-новне рішення має бути залишене без змін, то підстави для скасування додат-кового судового рішення відсутні.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими дока-зами, перевіряє законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367 - 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року, додаткове рішення цього суду від 12 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбаче-них пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський