Провадження №2/523/784/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання: Ахламової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, у загальному позовному провадженні, цивільну справу № 523/10663/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною вище позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 лютого 1999 р. позивачка та відповідач уклали шлюб, який було зареєстровано Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 81. 07 грудня 2011 р. позивачка звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, у зв`язку із припиненням фактичних сімейних стосунків з 20 вересня 2011 р., коли відповідач залишив родину, почав проживати окремо, що підтверджується копією позовної заяви у справі №1527/2-6708/11. 05 квітня 2012 р. позивачка подала до Суворовського районного суду м.Одеси заяву про залишення позову без розгляду, що підтверджується копію заяви. 06 квітня 2012 р. ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси позовну заяву про розірвання шлюбу залишено без розгляду. 08 вересня 2012 р. позивачкою було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT д/н НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . 18 вересня 2018 р., з метою укладання шлюбу з іншим чоловіком, за взаємною згодою, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано Суворовським у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 210. 23 вересня 2018 р. позивачка уклала шлюб з ОСОБА_3 , і після державної реєстрації шлюбу має прізвище ОСОБА_4 . Отже позивачка вважає, що автомобіль HYUNDAI ACCENT д/н НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 є її особистою приватною власністю, тому як незважаючи на те, що формально, з 20 вересня 2011 р. по 18 вересня 2018 р. позивачка та відповідач знаходились у зареєстрованому шлюбі, фактичні шлюбні стосунки між ними були припинені з 20 вересня 2011 року і не поновлювались до 18 вересня 2018 р. Враховуючи вищезазначене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати автомобіль HYUNDAI ACCENT д/н НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 14 липня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 02 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, матеріали справи містять заяву представника позивача - адвоката Судакова В.В., якою він просив задовольнити позовну заяву та провести розгляд справи у їх з позивачем відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 12 лютого 1999 р. сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 81.

07 грудня 2011 р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, у зв`язку із припиненням фактичних сімейних стосунків з 20 вересня 2011 р., що підтверджується копією позовної заяви у справі № 1527/2-6708/11.

05 квітня 2012 р. позивачка ОСОБА_1 подала до Суворовського районного суду м. Одеси заяву про залишення позову про розірвання шлюбу без розгляду, що підтверджується копію заяви.

06 квітня 2012 р. ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси позовну заяву про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 вересня 2012 р. позивачкою ОСОБА_5 було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT д/н НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 , що також підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Загальна вартість автомобіля складає 129 850, 00 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №68 ТОВ «БАЗІС АВТО», від ОСОБА_5 прийнято 20 000 грн. за автомобіль HYUNDAI ACCENT.

Згідно платіжного доручення № від 12.09.2012 року ОСОБА_5 сплатила на користь ТОВ «БАЗІС АВТО» 97350,00 грн., призначення платежу: остаточна сплата за автомобіль HYUNDAI марка ACCENT, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №56 від 08.09.2012 року.

18 вересня 2018 р., за взаємною згодою сторін, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано Суворовським у м.Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 210, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу.

23 вересня 2018 р. позивачка ОСОБА_5 уклала шлюб зі ОСОБА_3 , зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 2572, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, і після державної реєстрації шлюбу має прізвище ОСОБА_4 .

Позивачка вважає, що автомобіль HYUNDAI ACCENT д/н НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 є її особистою приватною власністю, тому як придбаний за кошти, які належали її особисто, незважаючи на те, що формально, з 20 вересня 2011 р. по 18 вересня 2018 р. вона та відповідач знаходились у зареєстрованому шлюбі, а фактичні шлюбні стосунки між ними були припинені з 20 вересня 2011 року і не поновлювались до 18 вересня 2018 р.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Суд зазначає, що матеріали справи місять копію заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року, яке було ухвалено по справі №523/13138/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя. Зазначеним рішення позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності, по 1/2 частки за кожним, на автомобіль Hundai Accent RB № НОМЕР_2, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , технічний паспорт НОМЕР_4 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 27.09.2022 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року, яке було ухвалено по справі №523/13138/18, залишено без змін. Постанова набрала законної сили 27.09.2022 року.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси та Постанова апеляційного суду мотивовані тим, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, судами першої та апеляційної інстанції зроблено висновок, що спірне майно було набуте сторона за час спільного проживання, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Суд виходить із того, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Оскільки правовою підставою звернення до суду позивача є визнання майна особистою приватною власністю, щодо якого рішенням суду, вже вирішено питання, та яке набрало законної сили, правові підстави для задоволення позову відсутні, вимоги позивача є необґрунтованими, спростовуються дослідженими судом доказами.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Крім того, суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили, що кошти, які були витрачені на придбання автомобіля, є її особистими коштами.

Обставини того, що в договорі купівлі - продажу від 08.09.2012 року, квитанції до прибуткового касового ордеру №68 та платіжному дорученні від 12 вересня 2012 року, зазначено лише ОСОБА_5 , не впливає на статус набутого майна.

Зокрема, факт реєстрації майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

На підставі викладеного, керуючись статтями: 12, 13, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 07.04.2023р.

Суддя: К.О. Далеко