Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5980/22
Провадження № 2/711/14/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Копаєвій Є.В.,

за участі:

представника позивачів ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в порядку підготовчого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виділ майна із спільної часткової власності,

с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право спільної сумісної власності (без визначення часток) на частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , а саме: приміщення 1-2, площею 4,4кв.м; 1-3, площею 5,2кв.м; 1-4, площею 16,3кв.м; 1-5, площею 6,6кв.м; 1-6, площею 11,5кв.м в будинку літ. А-1, а, а2, сарай «Е», водоколонка №6, огорожа №1, 3, яка утворилася внаслідок поділу належної їм 6/25 частки домоволодіння, а їх право спільної часткової власності на вказане домоволодіння припинити. Також позивачі просили визнати за ОСОБА_5 право власності на приміщення №2-1, площею 3,5кв.м; 2-2, площею 8,8кв.м; 2-3, площею 15,2кв.м; 2-4, площею 11,7кв.м; 2-5, площею 6,4кв.м; 3-1, площею 4,2кв.м; 3-2, площею 7,3кв.м; 3-3, площею 6,1кв.м; 3-4, площею 10,4кв.м; 3-5, площею 9,9кв.м; 3-6, площею 15,0кв.м; 3-7 площею 2,1кв.м; 3-8, площею 5,0кв.м у будинку а1, а3, а4, А1-1; літня кухня З, з, з1; душ Д4; гараж И, Ж; погріб К; вбиральня В, М; водоколонка №7; огорожа №2, 4, 5; замощення І та ІІ, яка утворилася внаслідок поділу належної йому 19/25 частки домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що сторони не можуть вирішити в добровільному порядку питання щодо поділу спільного майна (домоволодіння) в натурі. Враховуючи, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам (частки позивачів по 3/25; частка відповідача 19/25), а позивачі наполягають на поділі в натурі належної їм частки домоволодіння із припиненням права спільної часткової власності на нього, то в даному випадку можливий поділ належної позивачам частки в цьому майні в натурі, внаслідок чого право власності позивачів на належну їм частку домоволодіння (за їх згодою) трансформується у режим спільної сумісної власності (без визначення часток), а для відповідача право спільної часткової власності на домоволодіння припиняється, натомість виникає одноособове право власності на належну йому частину майна, пропорційно розміру його частки.

25.11.2022р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.

Під час підготовчого провадження та уточнення позовних вимог судом встановлено, що провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК позовна заява має містити зміст позовних вимог (спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні) та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Статтею четвертою ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Отже, за змістом ст.ст. 4, 5, 13 ЦПК України підставою звернення з позовом до суду є потреба позивача у захисті своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а метою такого звернення отримання ефективного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективність способу захисту визначається його здатністю реально відновити захищені судом право чи інтерес, а застосування ефективного способу захисту має привести до належних правових наслідків, що забезпечать існування належного правопорядку.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Верховний Суд у своїй практиці підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Зі змісту позову вбачається, що підставою для звернення до суду з позовом є бажання позивачів виділити в натурі їх частки у спірному домоволодінні та відсутність згоди відповідача на добровільний поділ спірного домоволодіння. В той же час, оскільки за фактичним використанням частки позивачів розділити неможливо, то зміст їх вимог зводиться до наступного: 1) об`єднати ідеальні частки позивачів в одну ідеальну частку; 2) поділити спірне домоволодіння в натурі шляхом виділу, за фактичним користуванням, позивачам у спільну сумісну власність частину спірного домоволодіння, що відповідає розміру їх ідеальної частки (сукупний розмір теперішніх ідеальних часток позивачів), а відповідачу виділити у одноосібну власність іншу частину спірного домоволодіння; 3) внаслідок здійснення поділу спірного домоволодіння право спільної часткової власності сторін на таке домоволодіння припинити; 4) визнати за позивачами право спільної сумісної власності на виділену їм в натурі частину спірного домоволодіння, яка утворює новий окремий об`єкт нерухомого майна; 5) визнати за відповідачем право власності на виділену йому в натурі частину спірного домоволодіння, яка утворює новий окремий об`єкт нерухомого майна. Натомість у позовній заяві позивачі заявляють дві вимоги: 1) визнати за позивачами право спільної сумісної власності на частину домоволодіння…, яка утворилась внаслідок поділу належної їм 6/25 частки домоволодіння, а право спільної часткової власності позивачів на спірне домоволодіння припинити; 2) визнати за відповідачем право власності на частину домоволодіння…, яка утворилася внаслідок поділу належної йому 19/25 частки домоволодіння.

Таким чином, виклад обставин в позовній заяві та заявлені позовні вимоги є суперечливими, оскільки позивачі не заявляють вимог про поділ в натурі спірного домоволодіння, а заявляють лише вимоги, які зводяться до поділу належних позивачам часток та належної відповідачу частки, але відповідачем в позові зазначено лише одного співвласника, тоді як за наслідками поділу позивачі бажають трансформувати правовий режим їх часток із спільної часткової власності у спільну сумісну. Натомість в позові не наводиться аргументів та не обґрунтовуються обставини, які перешкоджають позивачам в позасудовому порядку врегулювати між собою питання правового режиму їх часток у спірному домоволодінні.

В цьому контексті слід звернути увагу, що режим спільної сумісної власності є окремим видом спільної власності, який відрізняється від режиму спільної часткової власності тим, що не має конкретно визначеного розміру ідеальної частки співвласника. Натомість обидва режими права спільної власності (сумісна і часткова) мають особливості правового регулювання питань набуття та припинення такого права. За змістом ст.ст. 355, 368 ЦК України право спільної сумісної власності виникає з підстав, не заборонених законом, до яких законодавець відносить договір та закон.

Варто зауважити, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово акцентував увагу на тому, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 02.05.2018р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019р. у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі № 916/1608/18).

У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019р. у справі № 522/1029/18 вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».

Отже, заявляючи лише вимоги про визнання за собою права спільної сумісної власності, позивачам слід обґрунтувати підстави виникнення в них такого права саме на умовах правового режиму сумісної власності у передбачений законом спосіб та з підстав, не заборонених законом, до яких законодавець відносить лише договір та закон.

Таким чином, позивачі мають визначитись з підставами їх звернення до суду, обґрунтувати підстави виникнення в них на умовах режиму сумісної власності права спільної власності на належні їм частки спірного домоволодіння і уточнити позовні вимоги, які мають відповідати змісту спірних правовідносин та містити вимоги, які мають відповідати критеріям ефективності обраного позивачами способу захисту та можуть бути реально задоволені за рахунок особи, яка визначена відповідачем у позові. Зазначене є необхідним, оскільки передумовою ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог є встановлення судом відповідності обраного способу захисту критеріям ефективності, а також встановлення належного відповідача, тобто такого учасника правовідносин, поведінка якого обумовила (прямо або опосередковано) необхідність звернення позивача до суду за захистом його прав чи інтересів. У випадку, коли в позові заявлені вимоги, які передбачають покладення обов`язку вчинення дій іншою особою ніж та, яка зазначена в позові в якості відповідача (неналежний відповідач), то це може бути підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Зазначені обставини створюють перешкоди суду продовжити розгляд справи із дотриманням, визначеного процесуальним законом порядку судового провадження. Тож позивачам необхідно привести позовну заяву у відповідність до вимог зазначених в цій ухвалі і надати суду позовну заяву з усуненими недоліками.

Одночасно суд звертає увагу, що з огляду на принцип диспозитивності та змагальності цивільного судочинства позивачі не позбавлені можливості наполягати на розгляді судом по суті позовних вимог саме у тій редакції, яку вони вважають належною, і саме відносно того відповідача, якого вони визначають у позові, оскільки кожна сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Отже, сприяючи учасникам судового процесу в реалізації ними їх прав, керуючись принципом пропорційності, суд зобов`язаний роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. За таких обставин слід звернути увагу, що заявлення вимоги про застосування способу захисту, який не відповідає критерію ефективності або пред`явлений до неналежного відповідача, може бути підставою для ухвалення судом рішення про відмову у позові.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суд, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.11-13, 175, 177, 185,257 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Надати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 строк для усунення недоліків їх позовної заяви тривалістю у десять календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Роз`яснити позивачам, що у випадку не усунення ними зазначених в ухвалі недоліків до вказаного строку шляхом подання уточненої позовної заяви, а також у випадку відсутності процесуальної реакції позивачів на зазначену ухвалу суду шляхом подання відповідної письмової заяви до суду, позовна заява буде залишена без розгляду.

Копію ухвали для усунення недоліків надіслати позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте заперечення на ухвалу включаються до апеляційної скарги на остаточне судове рішення, що буде прийняте за наслідками розгляду справи.

Повний текст ухвали складений 19 травня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко