Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 199/8392/16-ц

провадження № 61-21521св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи:Товариство з обмеженою відповідальністю «Солярис», Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонінвестгрупп», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року у складі судді Руденка В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Солярис» (далі - ТОВ «Солярис»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонінвестгрупп» (далі - ТОВ «Регіонінвестгрупп»), Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради (далі - КЖЕП «Лівобережжя»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади міста Дніпропетровська, затверджено розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 18 серпня 2003 року «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя».

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережне» (далі - ЖКП «Лівобережжя») з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі.

Таким чином, територіальна громада міста набула право власності на об`єкти нерухомого майна з часу затвердження актів приймання-передачі, а саме з 18 серпня 2003 року.

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 18 серпня 2003 року та рішення Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 29 квітня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема КЖЕП «Лівобережжя», передано на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю»).

06 серпня 2012 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя».

Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року КЖЕП «Лівобережжя» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства без належних правових підстав.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року у справі № 38/5005/6636/2012 КЖЕП «Лівобережжя» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О. М.

Позивач зазначав, що арбітражний керуючий Барановський О. М. , всупереч норм чинного законодавства та рішення Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, включив до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, з метою продажу, нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та, в подальшому, це приміщення реалізовано шляхом проведення Товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» торгів з його продажу, переможцем яких визначено ТОВ «Солярис».

29 жовтня 2013 року між ТОВ «Солярис» та ТОВ «Регіонінвестгрупп» укладено договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна.

У подальшому спірне нерухоме майно неодноразово відчужувалось на користь третіх осіб.

Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року № 1375-VIII «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області» перейменовано місто Дніпропетровськ Дніпропетровської області на місто Дніпро.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено та визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О. М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, в тому числі нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними результати проведених біржових торгів, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 10, і договір купівлі-продажу від 22 травня 2015 року щодо цього майна, укладений на їх підставі.

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме мано та реєстру прав власності на нерухоме майно, на час звернення прокурора до суду, власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що під час реалізації спірного нерухомого майна не дотримано процедуру його відчуження, таке майно вибуло з володіння власника не з його волі, тому це майно підлягає поверненню у власність територіальної громади міста Дніпра.

Посилаючись на вищевказане, заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради просив суд витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська своїм рішенням від 03 жовтня 2018 року позов заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради задовольнив.

Витребував від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради не з її волі іншим шляхом, тому наявні підстави для витребування вказаного майна у відповідача як добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 31 жовтня 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірне нерухоме майно не належало КЖЕП «Лівобережжя», дії ліквідатора підприємства щодо включення цього майна до ліквідаційної маси боржника та подальшої його реалізації визнано неправомірними, а також визнано недійсними результати біржових торгів та договір купівлі?продажу, за яким відбулося відчуження спірного майна, тому нежитлове приміщення АДРЕСА_1 вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра не з волі громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що КЖЕП «Лівобережжя» мало право відчужувати спірне нерухоме майно, тому воно вибуло з володіння власника з його волі.

Разом з тим, позов прокуратури Дніпропетровської області підлягає залишенню без розгляду, оскільки від імені Дніпровської міської ради цей позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Крім того, заявник зазначає, що позивачем пропущена позовна давність для звернення до суду.

Також судом першої інстанції не залучено до участі у справі співвідповідачем чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 як співвласника спірного нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас заявник звертає увагу касаційного суду на неправильний розподіл судами першої та апеляційної інстанцій судових витрат.

Доводи інших учасників справи

У січні 2020 року прокуратура Дніпропетровської області подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд своєю ухвалою від 17 лютого 2021 року зупинив касаційне провадження у справі.

Верховний Суд своєю ухвалою від 15 березня 2023 року поновив касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суд встановив, що рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 27 листопада 1991 року № 46 було затверджено перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської Ради народних депутатів.

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року № 232?10/ХХІУ про виконання рішення обласної ради від 18 липня 2003 року № 202-9/ХХIV «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади міста Дніпропетровська, затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради від 18 серпня 2003 року № 159-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя».

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя»», до комунальної власності прийнято ЖКП «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акта приймання?передачі від 18 серпня 2003 року (пункт 1 рішення міської ради).

Тобто відповідно до положень статті 128 ЦК Української РСР, статей 31, 35 Закону України «Про власність», в редакції, чинній на час прийняття вказаних рішень, територіальна громада міста набула право власності на об`єкти нерухомого майна з моменту затвердження актів приймання?передачі, а саме з 18 серпня 2003 року.

Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13 комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства.

Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17 лютого 2004 року №15-КВ було затверджено нову редакцію статуту КЖЕП «Лівобережжя», перереєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 25 лютого 2004 року, реєстраційна справа №04052092Ю0040072.

Водночас, Господарський суд Дніпропетровської області своєю ухвалою від 06 серпня 2012 року відкрив провадження у справі №38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя».

На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року №16/9, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КЖЕП «Лівобережжя», передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Зазначене обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Проте, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року №16/9 КЖЕП «Лівобережжя» в повному обсязі не виконане, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Господарський суд Дніпропетровської області своєю постановою від 14 серпня 2012 року у справі №38/5005/6636/2012 КЖЕП «Лівобережжя» визнав банкрутом та відкрив ліквідаційну процедуру.

На підставі цієї постанови ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О. М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішенню Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення АДРЕСА_1 з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 10, та переможцем яких визначено ТОВ «Солярис».

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 18 серпня 2003 року № 159-р, рішення Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року № 232-10/ХХІV, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 26 квітня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності від 19 вересня 2016 року № 68398034.

На підставі протоколу № 10 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , 22 травня 2013 року між КЖЕП «Лівобережжя» та ТОВ «Солярис» укладений договір купівлі-продажу цього нежитлового приміщення, загальною площею 160,2 кв. м, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В. та зареєстрований у реєстрі за № 636, про що також внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Господарський суд Дніпропетровської області своєю ухвалою від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» задовольнив скаргу прокуратури Дніпропетровської області на дії ліквідатора Барановського О. В. та визнав неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута низки об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнав недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі. Ухвала набрала законної сили з моменту прийняття.

Цією ухвалою, зокрема, визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» - арбітражного керуючого Барановського О. М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року Товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме, спірного нежитлового приміщення, загальною площею 160,2 кв. м, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 10 та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 22 травня 2013 року № 636, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В., укладений між ліквідатором - арбітражним керуючим Саричевою Н. В. та ТОВ «Солярис» з відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 160,2 кв. м.

Спірне нерухоме майно ТОВ «Солярис» 29 жовтня 2013 року відчужило ТОВ «Регіонінвестгрупп» за договором купівлі-продажу № 5154, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г.

11 грудня 2013 року ТОВ «Регіонінвестгрупп» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу № 5900, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., на підставі якого нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , перейшло у власність останньої.

В подальшому, 16 квітня 2014 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 992, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., відчужила спірне нежитлове приміщення ОСОБА_1 .

Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у справі № 201/17998/15-к голову ліквідаційної комісії КЖЕП «Лівобережжя» ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 382 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн, з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на підприємствах всіх форм власності строком на два роки. На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання.

Цим вироком встановлена протиправність дій голови ліквідаційної комісії вказаних комунальних підприємств щодо невиконання обов`язку зняти обтяження та передати майно комунальних підприємств на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», а також умисне невиконання рішень Господарського суду Дніпропетровської області, щодо яких його було зобов`язано передати майно комунальних підприємств на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позовних вимог, зокрема, що спосіб обраний позивачем для захисту порушеного права є ефективним і сприятиме відновленню порушеного права, принцип пропорційності дотриманий.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів, враховуючи таке.

Щодо наявності підстав для витребування майна

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої цієї статті).

З урахуванням викладених вище норм матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який вказує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14 (провадження № 14-636цс18).

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статей 22, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін 19 січня 2013 року) у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом. Статтею 26 Закону передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.

Отже, законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії. Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містились у частині третій статті 61 ЦПК України, в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з цим позовом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

З урахуванням того, що у справі № 38/5005/6636/2012 встановлено факт недійсності договору купівлі-продажу з відчуження спірного нерухомого майна, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, вказані обставини під час розгляду цієї справи не підлягають доказуванню.

Встановивши, що останній набувач спірного нежитлового приміщення ОСОБА_1 набула право власності на підставі оплатного договору купівлі?продажу нерухомого майна від 16 квітня 2014 року, укладеного між нею як покупцем і ОСОБА_2 як продавцем, та у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» було встановлено факт недійсності договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладеного, зокрема, з ТОВ «Солярис», яке в подальшому було відчужене кілька разів, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради з порушенням вимог чинного законодавства та поза її волею, що є підставою для витребування вказаного майна у останнього набувача.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, від 21 березня 2018 року у справі № 904/11074/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 199/7377/16 (провадження № 61-46307св18), від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16 (провадження № 61?23384св19), від 22 лютого 2023 року у справі № 199/7376/16 (провадження № 61?12000св21), від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження № 61-20307св19), від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16-ц (провадження № 61?23384св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16-ц (провадження № 61?19276св19), прийнятих у аналогічних правовідносинах.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_1 .

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 61?235цс18) та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, заява № 39766/05; «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, заява № 61333/00; «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04) напрацьовано три критерії (принципи), які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14?256цс18)).

Суд першої інстанції, з урахуванням судових рішень у справі № 38/5005/6636/2012, дійшов обґрунтованих висновків про те, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, поза її волею.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника з його волі, такі аргументи відхилив та зауважив, що відчуження майна без згоди територіальної громади свідчить про вибуття спірного майна поза її волею, адже це підтверджено ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі № 804/53/15, якою постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року залишено без змін, а також вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у справі №201/17998/15-к (провадження № 1-кп/201/62/2016), що набрав законної сили 23 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 . У цих судових рішеннях встановлена, зокрема, протиправність дій ОСОБА_7 щодо невиконання обов`язку зняти обтяження та передати майно цього підприємства на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», а також умисне невиконання рішень Господарського суду Дніпропетровської області щодо яких його було зобов`язано передати майно, в тому числі і майно КЖЕП «Лівобережжя», на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», яка є його власником.

Водночас до складу нерухомого майна, щодо якого ОСОБА_7 умисно не було виконане судове рішення, увійшло і спірне нежитлове приміщення, яке в подальшому було придбано ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки тій обставині, що рішення Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року № 16/9 не могло бути виконано КЖЕП «Лівобережжя», оскільки об`єкти нерухомого майна, в тому числі спірне нежитлове приміщення, знаходились у податковій заставі, і крім того було накладено арешти на активи банкрута. Зазначені обставини підтверджуються ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2013 року у справі 38/5005/6636/2012, яка набрала законної сили. На думку заявника, спірне майно на час включення його до ліквідаційної маси було таким, що правомірно продовжувало перебувати на балансі КЖЕП «Лівобережжя» та залишалось закріпленим за ним на праві господарського відання. Адже виконання рішень міської ради було б неможливим, оскільки це б суперечило імперативним нормам матеріального права щодо розпорядження майном, яке перебуває під обтяженням.

Суд касаційної інстанції не бере до уваги вказані доводи, оскільки зі змісту вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_7 , будучи в силу покладених на нього обов`язків службовою особою - головою ліквідаційної комісії КЖЕП «Південне», КВРЖЕП Амур-Нижньодніпровського району, КВРЖЕП Ленінського району, КЖЕП «Лівобережжя», на яку покладено обов`язок щодо зняття обтяжень та передачі вказаного майна на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, достовірно знаючи про рішення господарського суду, щодо яких його зобов`язано передати майно комунальних підприємств на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, умисно, не виконуючи рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року у справі № 015/5005/15549/2011, від 23 листопада 2011 року у справі №9/5005/14871/2011, від 24 листопада 2011 року у справі № 7/5005/15290/2011, від 06 грудня 2011 року у справі № 16/5005/15106/2011, які набрали законної сили, не передав з балансу КЖЕП «Південне», ВРЖЕП Амур-Нижньодніпровського району, КВРЖЕП Ленінського району, КЖЕП «Лівобережжя» на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» перелічені у цьому вироку об`єкти нерухомого майна та допустив їх відчуження на користь третіх осіб. Встановлені у вироку обставини свідчать про неправомірність дій ОСОБА_7 щодо передачі спірного майна на баланс іншого підприємства.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання втручання у право на мирне володіння ОСОБА_1 власністю, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції, застосувавши «трискладовий тест» для оцінки виправданості такого втручання у права особи, виходили з того, що право власності територіальної громади на спірне майно, в інтересах якої виступає Дніпровська міська рада, підлягає захисту саме шляхом витребування майна у кінцевого власника. Також врахували, що територіальна громада з моменту вибуття спірного майна з її володіння намагається захистити своє право власності на це майно, про що свідчать численні судові спори. Суди вважали втручання у право власності ОСОБА_1 правомірним.

Верховний Суд зауважує, що за обставин цієї справи, безпідставно набувши право власності на спірне нерухоме майно, ТОВ «Солярис» без відома та волі територіальної громади через п`ять місяців відчужило його ТОВ «Регіонінвестгрупп», яке в свою чергу менш ніж через два місяці здійснило його відчуження ОСОБА_2 . В подальшому остання через чотири місяці здійснила відчуження спірного нежитлового приміщення ОСОБА_1 . Відповідач, ознайомившись зі змістом документів, що стосуються спірного приміщення, врахувавши перехід права власності від одних набувачів майна до інших, а також, що такий перехід від попереднього власника відбувся у короткий проміжок часу, оцінивши всі ризики, пов`язані з придбанням цього приміщення, набуваючи у власність спірне майно, мала б проявити розумну обачність при укладенні правочину купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості. При цьому, ОСОБА_1 мала б звернути увагу на такі обставини, як, зокрема, відчуження спірного приміщення чотири рази менш ніж за рік.

Не підтверджується і те, що ОСОБА_1 нестиме «індивідуальний надмірний тягар», оскільки як під час розгляду справи, так і в доводах касаційної скарги, ОСОБА_1 не навела вмотивованих обґрунтувань, підтверджених належними доказами, настання для неї негативних наслідків як особи, яка постраждала від втручання, у разі витребування у неї майна.

Отже, зваживши у цій справі усі підстави та послідовність набуття майна у власність, у тому числі ОСОБА_1 , а також обставини вибуття спірного майна із володіння органу місцевого самоврядування, відсутні підстави вважати непропорційним втручання у мирне володіння майном ОСОБА_1 .

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що порушення справедливого балансу інтересів територіальної громади як власника спірного нежитлового приміщення та відповідача немає, і захід втручання у право володіння відповідача шляхом витребування спірного майна є пропорційним визначеній меті. Судами встановлено, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади з порушенням вимог, встановлених законами України, з-поміж іншого, під час реалізації спірного майна не було дотримано процедуру його відчуження. ТОВ «Солярис», а також наступні власники спірного приміщення, не набули право власності на це приміщення у встановленому законом порядку, а відтак доводи касаційної скарги про втручання в мирне володіння майном, без зазначення конкретних обставин, підтверджених належними доказами, не заслуговують на увагу.

Право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади на витребування майна, яке вибуло з її володіння поза волею, з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачем права власності на це приміщення становить пропорційне втручання у право власності ОСОБА_1 з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

Аналіз обставин справи, що переглядається, свідчить, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо витребування у відповідача спірного майна в повній мірі відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Як зазначалось вище, надання справедливої та обґрунтованої компенсації особи, яка зазнала втручання у її право володіння майном, є одним із елементів дотримання принципу справедливості та пропорційності.

Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до особи, у якої він придбав майно або у іншої особи, яка винна у завданні збитків про їх відшкодування на підставі статті 661 ЦК України.

Подібні висновки викладенні у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14?473цс18).

У справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Верховний Суд зауважує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, варто зауважити, що Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 20 травня 2019 року прийняв до свого провадження цивільну справу № 199/1889/19 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: КЖЕП «Лівобережжя», ТОВ «Солярис», ТОВ «Регіонінвестгрупп», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення збитків та моральної шкоди (https://reyestr.court.gov.ua/Review/ 82316980). Розгляд цієї справи триває.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з якою погоджується Верховний Суд.

Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судами встановлено, що трирічний строк позовної давності, за позовом, що пред`явлений у цій справі, пропущений прокурором з поважних причин, оскільки з 2012 року тривали судові процеси в порядку господарського та кримінального судочинства, які стосуються спірних правовідносин. Крім того, неправомірність дій ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» (зокрема, щодо відчуження спірного нерухомого майна), недійсність договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна встановлені лише ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі №38/5005/6636/2012. Відтак доводи заявника щодо пропуску позовної давності не можуть бути підставою для задоволення касаційної скарги, оскільки судами на підставі належним чином оцінених доказів визнано поважними причини пропуску позовної давності, тому порушене право підлягає захисту.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження № 61?20307св19), від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16-ц (провадження № 61-23384св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16?ц у схожих правовідносинах.

Щодо представництва прокурором інтересів держави

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02).

У частинах першій, третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України.

Системне тлумачення частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом) та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок про те, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, прокурор обґрунтував неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів територіальної громади міста Дніпра міською радою як уповноваженим органом, яка самостійно не вживала достатніх заходів представницького характеру з метою захисту прав територіальної громади на спірне нерухоме майно протягом тривалого періоду часу, незважаючи на те, що їй достеменно було відомо, що нерухоме майно вибуло з комунальної власності поза волею її власника.

Тож прокурор навів підставу для представництва інтересів держави, а саме незаконне вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності, та зазначив підстави для звернення до суду з позовом, існування нагальної потреби у захисті порушених інтересів держави.

У справі, що переглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 45 ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом), належно обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, підтвердив неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка не вжила заходів щодо подання позову.

Поданий прокурором позов підтримала Дніпровська міська рада, яка не оспорювала в суді наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в її особі, заперечень проти цього не висловлювала.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтовані висновки про те, що позов подано прокурором як повноважною особою, яка має право на представництво інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, яка самостійно не вчиняла дій для відновлення порушених відповідачами інтересів держави.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що прокурор є повноважним суб`єктом звернення до суду з цим позовом в інтересах держави, не суперечать наведеним заявником правовим висновкам Верховного Суду, оскільки прокурор належно обґрунтував підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16-ц (провадження № 61-23384св19), прийнятій у справі з аналогічних правовідносин.

Щодо стягнення судами першої та апеляційної інстанцій судового збору

У касаційній скарзі заявник звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з неї на користь позивача судового збору в розмірі 12 429,00 грн, не врахував, що прокурор, звертаючись до суду з позовом сплатив судовий збір в розмірі 10 140,00 грн, а отже рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам закону.

Вказані доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор, звертаючись у листопаді 2016 року до суду з позовною заявою у цій справі сплатив судовий збір у розмірі 10 140,00 грн (676 000,00 х 1,5 %), що підтверджується платіжним дорученням від 04 листопада 2016 року № 2959 (а.с. 69, т. 1).

Крім того, прокурор у грудні 2016 року подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та заборону вчиняти певні дії, одночасно, сплативши судовий збір в розмірі 689,00 грн (1 378,00 грн х 0,5 розміру мінімальної заробітної плати), що підтверджується платіжним дорученням від 13 грудня 2016 року № 3511 (а. с. 76, т. 1).

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 04 січня 2017 року (а. с. 15, виділені матеріали) у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив.

Прокурор, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, оскаржив її до апеляційного суду, подавши апеляційну скаргу та сплативши судовий збір в розмірі 1 600,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 19 січня 2017 року № 60 (а.с. 26, виділені матеріали).

Апеляційний суд Дніпропетровської області своєю ухвалою від 09 березня 2017 року ухвалу суду першої інстанції скасував, а справу направив до того ж суду для повторного розгляду заяви (а. с. 49-50, виділені матеріали).

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 15 березня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 березня 2017 року про виправлення описки, заяву прокурора про забезпечення позову задовольнив (а.с. 53 - 54, 56, виділені матеріали).

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь прокурора судового збору в розмірі 12 429,00 грн (10 140,00 + 689,00 + 1 600,00) є правильними, а доводи касаційної скарги про неправильне обчислення судом першої інстанції розміру судового збору є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Аргументи касаційної скарги були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Таким чином, доводи касаційної скарги, мотивована відповідь на які надана також судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин, суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. А. Стрільчук