Справа № 509/3856/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_3 про встановлення фактів родинних відносин, належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ :

11 липня 2023 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому, просила суд, встановити юридичний факт належності свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.10.1998 р. на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі розпорядження органу приватизації № 706 від 25.09.1998 р. і зареєстрованого 21.06.1999 р. Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 16 під № 1676 належало ОСОБА_7 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити юридичний факт, що ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 була матір`ю ОСОБА_7 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності в порядку спадкування за законом на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , мотивуючи це листом-роз?ясненням нотаріуса № 237/02-14 від 31.05.2023 р. про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру на ім?я неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті його батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 через те, що у правовстановлюючому документі свідоцтві про право власності № НОМЕР_2 від 06.10.1998 р. у написанні прізвища спадкодавця ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 допущено помилку в одну літеру, а саме вказане як « ОСОБА_8 », а у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_3 від 02.07.2022 р. зазначено як « ОСОБА_9 », а також, через розбіжність у написанні прізвищ померлих ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_5 .

Позивачка та її представник в судове засідання не з?явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, надіславши до суду письмове клопотання, в якиї повністю підтримали позов та проханням про слухання справи за їхньою відсутністю (а.с. 81).

Відповідачка (прабабуся неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши до суду письмовий відзив на позов, в якому повністю визнала вимоги позову та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 52-56).

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.).

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до умов п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім.`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або у паспорті.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім зазначених у ч. 2 цієї статті), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Згідно із статтею 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім?єю не менше як 5-ть років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти у своїй сукупності передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд встановив, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , а його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 22.04.2009 р. (а.с. 11).

Оскільки шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 не був зареєстрований у встановленому порядку в органах РАЦС, то відомості про батька у свідоцтві про народження дитини працівники Великодолинської селищної Ради колишнього Овідіопольського району Одеської області 22.04.2009 р. внесли на підставі заяви матері відповідно до вимог ч. 1 ст.135 СК України.

При цьому прізвище позивача в свідоцтві про народження було вказано матері - ОСОБА_10 , а по батькові відповідно до імені батька ОСОБА_11 .

В зв`язку з війною, яку розпочала рашистська педерація проти України, батько позивача ОСОБА_7 був призваний до лав ЗСУ і прийняв безпосередню участь у бойових діях по захисту Батьківщини. Однак, 20.06.2022р., під час виконання бойових завдань ОСОБА_7 загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 02.07.2022 р., корінцем «Сповіщення про смерть (загибель)» № 864 та «Сповіщення про смерть (загибель)» № 864 від 22.06.2022 р. (а.с. 12,13).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.07.2022 р., яке набрало законної сили 22.08.2022 р. було встановлено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_5 ), який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання, є рідним батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_6 ) (а.с. 14-15).

Так як працівники Овідіопольського РВДРАЦС відмовились вносити зміни у актовий запис про батька дитини, то ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду з позовною заявою про зобов`язання їх внести зміни у відомості щодо батька в актовому запису про народження сина та рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.11.2022 р. - Овідіопольський РВДРАЦС було зобов`язаний внести зміни у актовий запис позивача (а.с. 16-17).

На підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної чинності 29.12.2022р., працівники Овідіопольського РВДРАЦС внесли зміни у актовий запис про народження ОСОБА_12 та видали йому нове свідоцтво про народження, згідно якого батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаний ОСОБА_7 , матір`ю ОСОБА_1 , а він сам змінив прізвище ОСОБА_10 на прізвище батька ОСОБА_9 (а.с. 18).

Таким чином доведено, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 .

Після загибелі ОСОБА_7 залишилося належне йому на праві власності спадкове нерухоме майно у виді 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 06.10.1998р. (а.с. 19,20).

Друга 1/2 частина вказаної квартири належала матері ОСОБА_7 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 21.09.2006 р. (а.с. 25,27).

З позову вбачається, що до народження ОСОБА_2 , сім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_1 мешкала у квартирі АДРЕСА_1 , 1/2 частина якої на праві власності належала батькові сина ОСОБА_7 .

Факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_1 однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2005 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 був встановлений вищевказаним рішенням Овідіопольського районного суду від 22.07.2022р., яким також було встановлено, що

на момент смерті ОСОБА_7 разом з ним проживав і його син, позивач по справі ОСОБА_14 (а.с. 14-15).

Таким чином, суд дійшов висновку, що єдиним спадкоємцем І-ої черги після смерті ОСОБА_7 є його неповнолітній син ОСОБА_14 .

Другою складовою частиною спадкового майна ОСОБА_7 є 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка згідно свідоцтва про право власності належала його матері ОСОБА_5 .

Так як мати ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , то після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаної квартири.

Спадкоємцями І-ої черги після смерті ОСОБА_5 були:

- її син ОСОБА_7 ,

- а також бабуся ОСОБА_7 та мати ОСОБА_15 ОСОБА_3 .

Факт того, що ОСОБА_16 20.08.1988 року у Великодолинській селищній Раді уклала шлюб з ОСОБА_17 та змінила своє дівоче прізвище на прізвище чоловіка підтверджується копією її паспорту та трудової книжки у яких є відповідні записи про укладення шлюбу (а.с. 29-32).

Мати ОСОБА_5 - ОСОБА_3 проживає у зареєстрованому місці мешкання в АДРЕСА_2 , і разом з донькою на день її смерті не проживала і до нотаріальної контори із заявою про намір отримати спадщину у 6-ти місячний строк в порядку, який передбачений ст. 1269 ЦК України не зверталася.

У той же час ОСОБА_5 та її син ОСОБА_7 були зареєстровані та проживали разом у належній їм квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджено записами у паспортах та домової книзі про зареєстроване місце мешкання, довідках Великодолинської селищної Ради та Актом перевірки будинку № 273 від 30.06.2022р. (а.с. 32-35).

За приписами ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини (смерті), вважається таким, що прийняв спадщину.

Оскільки ОСОБА_7 у 6-ти місячний строк не подавав заяви нотаріусу про відмову від прийняття спадщини, то він є єдиною особою, яка прийняла спадщину після смерті матері, а тому набув право власності на належні їй 1/2 частини вказаної квартири.

Таким чином ОСОБА_7 на день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 був власником всієї квартири АДРЕСА_1 .

За заявою законного представника позивача - ОСОБА_1 приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. 20.09.2022р. було відкрито спадкову справу №122/2022 після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено Листом-роз`ясненням нотаріуса №237/02-14 від 31.05.2023р., яким нотаріус повідомила про відмову позивачу у видачі йому свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом через те, що у свідоцтві про право власності на квартиру прізвище батька позивача була вказана як « ОСОБА_8 », тобто з літерою «і» у той час як у свідоцтві про смерть його прізвище вказано з літерою «и» як ОСОБА_9 .

Крім того нотаріус звернула увагу на розбіжність написань прізвищ померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_7 тобто з літерами «і» та «и», що також не дало їй змогу видати позивачу свідоцтво про право на спадщину (а.с. 57-77).

Беручи до уваги вищевказані досліджені судом документально підтверджені обставини справи та згоду з позовом відповідачки, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,293,315,319 ЦПК України, ст.ст. 1217,1218,1221,1222,1264,1268,1296,1297,1299 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_3 про встановлення фактів родинних відносин, належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити ;

2.Встановити юридичний факт належності свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.10.1998 р. на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі розпорядження органу приватизації № 706 від 25.09.1998 р. і зареєстрованого 21.06.1999 р. Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 16 під № 1676 - ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

3.Встановити юридичний факт, що ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 була матір`ю ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

4.Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП : НОМЕР_6 ) право власності в порядку спадкування за законом на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 21.09.2023 р.

Суддя Гандзій Д.М.