ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3117/23 Справа № 215/3645/22 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/3645/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Камбул М.О., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року 30.09.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якої зазначила, що з 01.11.1978 по 17.02.2006 пропрацювала на різних посадах у ПрАТ «ПівнГЗК», а саме: машиністом конвеєра, машиністом насосної установки. 17.02.2006 за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, звільнилась з підприємства відповідача. У червні 2022 року вона дізналась, що має право на вихідну допомогу при звільненні, оскільки вона пропрацювала на підприємстві більше 25 років і була звільнена в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. ЇЇ середньомісячна заробітна плата на час звільнення становила 882,06 грн., тобто одноразова допомога повинна виплачуватися в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 2646,18 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені позивач просить стягнути з відповідача 50460,20 грн. за період з 20.02.2006 по 20.06.2011 (1330 робочих днів), тобто за період затримки середньоденна заробітна плата позивача складала 37,94 грн., а саме (37,94*1330), а також 10000 грн. моральної шкоди спричиненої не проведенням повного розрахунку.

З урахуванням зазначеного просила стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 2646,18 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2006 по 20.06.2011 у розмірі 50460,20 грн., та 10000 грн. моральної шкоди спричиненої не проведенням повного розрахунку.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені у розмірі 2646,18 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 20.02.2006 по 20.06.2011 у розмірі 50460,20 грн., та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, всього в розмірі 54106,38 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, задовольнивши позов у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що при визначенні стягнення з відповідача розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку він виходив із засад скромності, справедливості та відшкодування відповідачем йому невиплаченої суми одноразової допомоги при звільненні, з врахуванням інфляційних процесів, які відбулися за останній період, однак суд першої інстанції цього не врахував, не послався на норми права, якими передбачено порядок зменшення середнього заробітку. Вважає, що нею застосований принцип співмірності.

Відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» також подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» обґрунтована тим, що судом не надано належної оцінки того, що відповідач не є підписантом Галузевої угоди, умови Галузевої угоди не є обов`язковими для нього, тому підстави для виплати позивач передбаченої цією угодою одноразової допомоги при звільненні були відсутні. Крмі того, позивач посилається на умови угоди 2007 року, хоча був звільнений у 2006 році. Не враховано, що виплата допомоги при виході на пенсію не є вихідною допомогою, а є соціальною пільгою, яка може виплачуватись в залежності від фінансового стану підприємства та строки встановлені підприємством. Оскільки зазначена виплата не є вихідною допомогою в розумінні статті 44 КЗпП України і умовами колективного договору її виплата не передбачена в день остаточного розрахунку при звільненні, тож правила статті 116 КЗпП України до цієї виплати не застосовуються, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, при цьому не зазначено жодної обставини, яка перешкоджала йому звернутися до суду або до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше, в строк, визначений законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач ОСОБА_1 у період з 01.11.1978 по 17.02.2006 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посадах: машиніст конвеєра, машиніст насосної установки на ПрАТ «ПівнГЗК», зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 8-11).

Згідно запису у трудовій книжці, ОСОБА_1 була звільнена з підприємства 17.02.2006 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України (а.с.11).

Позивачу ОСОБА_1 за лютий 2006 року при звільненні з підприємства відповідача, допомога при виході на пенсію не виплачувалась, що підтверджується довідкою про виплату заробітної плати позивача (а.с.13).

Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №85 від 20.01.2022, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за період з 01.12.2005 по 31.01.2006 склала 882,06 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.12.2005 по 31.01.2006 склала 5,27 грн., визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу (а.с.12).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Дана Угода була чинною на день звільнення позивача.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, що становить 2646,18 грн. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що період затримки розрахунку при звільненні з 20.02.2006 по 20.06.2011 становить 1330 робочих днів, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до стягнення становить 50460,20 грн. Також ОСОБА_1 внаслідок порушення її права на належну оплату праці завдано моральної шкоди, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача 1000 грн. моральної шкоди, що буде відповідатиме інтересам позивача.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Отже, галузева угода гірничо-металургійного комплексу України, що діяла на час звільнення позивача, поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання.

Пунктом 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 3 середньомісячних заробітних плати, що становить 2646,18 грн. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови Галузевої угоди поширюються й на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Доводи апеляційної скарги відповідача такий висновок суду не спростовують.

Апеляційний суд також не приймає доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що позивач пропустила строки звернення до суду, згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Крім того, за п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який діяв як на нас звернення до суду, так і на час винесення судом рішення, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За таких обставин позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 17.02.2006 року, відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» не провів виплату позивачу всіх належних сум.

Крім того, апеляційний суд також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 20.02.2006 року по 20.06.2011 року, в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції було задоволено вимогу про стягнення середнього заробітку у повному обсязі, відповідно до заявленої позивачем суми у 50460,20 грн. За таких обставин доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтоване зазначення судом першої інстанції неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості є безпідставні.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно з якими при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем в обґрунтування моральних страждань зазначено, що через затримку виплати одноразової допомоги при звільненні йому спричинено моральні страждання, які виразилися у неотриманні коштів на проживання, у душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця відносно нього.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст.43 Конституції України, право ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості стягнув на користь позивача 1000,00 гривень, що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. При цьому позивачем не зазначено жодних доводів щодо необґрунтованості рішення суду у цій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: