Житомирський апеляційний суд
Справа №289/506/23 Головуючий у 1-й інст. Мельник О.В.
Категорія 69 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Григорусь Н.Й., Галацевич О.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 289/506/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Мельника О.В. у смт Радомишлі,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив розірвати шлюб, зареєстрований 04.09.2012 між ним та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) у виконавчому комітеті Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, актовий запис №4; неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проживання залишити із ним (батьком).

В обгрунтування позовних вимог вказав, що 04.09.2012 між ним та відповідачем зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, актовий запис № 4, від якого сторони мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказав, що у шлюбі прожили 11 років, проте 3 роки назад дружина почала нехтувати сімейними цінностями та зловживати спиртними напоями, на грунті чого почали виникати постійні сварки та непорозуміння. З грудня 2022 року дружина покинула сім`ю і пішла проживати до іншого чоловіка, з яким проживає і по даний час. Вказав, що стосунків із відповідачкою не підтримує, спільне господарство не ведуть, проживають окремо тривалий час. Водночас зазначив, що діти залишилися проживати разом із ним. Наголосив, що подальше перебування у шлюбі з відповідачем суперечить його інтересам, а тому просив розірвати шлюб а дітей залишити для подальшого проживання із ним.

У судовому засіданні 30.03.2023 ОСОБА_1 усною заявою уточнив позовні вимоги та просив неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проживання залишити із ним (батьком).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 березня 2023 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований 04 вересня 2012 року виконавчим комітетом Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, про що зроблено актовий запис № 4.

Після розірвання шлюбу визначено місце проживання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей скасувати, та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю .

Зазначає, що у рішенні суду першої інстанції зазначено, що вона погоджується щодо визначення місця проживання дітей разом із батьком, однак вказане не відповідає дійсності та спростовується поданим нею відзивом на позовну заяву. Так, до 30.03.2023 старша дочка проживала із батьком в с. Осички, а син і молодша донька - разом із нею в Радомишлі, лише після судового засідання 30.03.2023 вона забрала дітей до себе. Зазначає, що розглядаючи спір в частині визначення місця проживання дитини, суд не дотримався норм процесуального права та не залучив до участі у розгляді справи орган опіки та піклування, участь якого є обов`язковою в даній категорії справ, так як орган опіки та піклування повинен подати письмовий висновок щодо розв`язання спору. Наголошує, що справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, всупереч вимогам ч. 4 ст. 274 ЦПК України, оскільки питання про визначення місця проживання дитини розглядається в порядку загального позовного провадження.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визначення місця проживання дітей, відтак, в решті рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 04 вересня 2012 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про що зроблено актовий запис № 4 (а.с. 8).

Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с. 9-11).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 березня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Звертаючись із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 просив неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проживання залишити з ним.

Із довідки Осичківського старостинського округу № 04-04/12/153 від 07.03.2023 вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом із дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 не заперечувала факт проживання дітей із батьком.

Вирішуючи питання щодо проживання дітей, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст.160 Сімейного кодексу України та враховуючи, що відсутні заперечення відповідача з даного приводу, вважав за необхідне визначити місцем проживання дітей разом із батьком.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) вказав, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення проживати дитини з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд зазначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, позивач зазначив, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу залишаться проживати з батьком та просив суд після розірвання шлюбу залишити проживати їх з ним.

У відзиві на позовну заяву відповідачка заперечила щодо залишення малолітніх дітей проживати з батьком після розлучення та просила визначити місце проживання дітей разом із нею.

Із журналу судового засідання від 30.03.2023 та звукозапису судового засідання вбачається, що позивач зазначив, що уточнює позовні вимоги та просить усіх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проживання залишити із ним (батьком).

ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала позовні вимоги.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог частини 3 статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

При цьому частиною 5 статті 49 ЦПК України визначено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Із матеріалів справи вбачається, що всупереч наведеним вище нормам, ОСОБА_1 не подавав письмову заяву про збільшення позовних вимог, не надав доказів надсилання чи вручення копії такої заяви іншим учасникам справи, а заявив про це усно у судовому засіданні, про що зазначено в протоколі судового засідання від 30.03.2023.

Отже, судом першої інстанції порушено норми процесуального права при вирішенні питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог та визнання відповідачем позову.

Відтак констатація суду першої інстанції в своєму рішенні про відсутність спору між сторонами щодо місця проживання їхніх дітей на час пред`явлення позову не правильна по суті, що призвело до неправильного вирішення питання.

Виходячи із наведеного суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, не звернув увагу на наявність відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву, у якому вона зазначила , що визнає позов в частині розірвання шлюбу. Щодо залишення проживання дітей разом з позивачем заперечила і просила залишити проживати дітей разом з нею.

Отже, між сторонами фактично виник спір щодо визначення місця проживання дітей, який повинен вирішуватися з дотриманням відповідного порядку.

Разом із тим, розглядаючи справу, суд першої інстанції визначив місце проживання неповнолітніх дітей разом із батьком, хоча в позовній заяві позивач просив залишити дітей для подальшого проживання з ним.

З правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), вбачається, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Проте місцевим судом під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дитини.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У своїй постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд наголошував, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що позов про визначення місця проживання дітей ані позивач, ані відповідачка не пред`являли, а тому суд першої інстанції не міг вирішувати питання визначення місця проживання дитини, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При розгляді справ про розірвання шлюбу за відсутності спору щодо визначення місця проживання дитини, суд може лише зазначити, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд, з огляду на принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, виходячи із доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з батьком, а також встановивши, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, який повинен вирішувати із участю органу опіки та піклування у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей із батьком (як зазначено в резолютивній частині рішення), оскільки к такий не може бути вирішений в цьому провадженні.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що сторони не позбавлені права врегулювати питання про місце проживання дітей, про зміну їхнього місця проживання тощо також і письмовою угодою, врегульовувати відповідні обставини за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку шляхом пред`явлення позову про визначення місця проживання дітей.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 374, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 березня 2023 року в частині визначення місця проживання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 - скасувати.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.06.2023.

Головуючий Судді: