Справа № 214/1490/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 червня 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/1490/21 за позовною заявою Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення,-

Представники: від позивача ОСОБА_2 , Морозова О.С.,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Нофенко Л.В., діючи в інтересах АТ «Криворізька теплоцентраль», звернулася до суду з позовною заявою 24 лютого 2021 року, в якій просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року в розмірі основного боргу 39 983 грн. 06 коп., інфляційні втрати 10 419 грн. 92 коп., 3% річних 2 565 грн. 14 коп.; стягнути судовий збір в розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , де споживачем та власником житлового приміщення є ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань, за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 39 983 грн. 06 коп., на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України, а саме інфляційні втрати 10 419 грн. 92 коп., 3% річних 2 565 грн. 14 коп. Оскільки споживач добровільно заборгованість не погашає, а звернення підприємства з цього приводу ігнорує, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» представник вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.15-16).

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами та заперечуючи проти їх задоволення, відповідач ОСОБА_1 подав відзив 29 липня 2022 року (а.с.34-38). Свої заперечення мотивував тим, що заявляючи до нього вимоги про стягнення заборгованості, АТ «Криворізька теплоцентраль» зазначило, що він є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Однак він не є власником цієї квартири та ніколи власником не був, окрім як проживає в цій квартирі. Після смерті дружини ОСОБА_3 , яка за життя була власником квартири, він успадкував її долю та став співвласником квартири. Предметом позову є стягнення заборгованості за комунальні послуги, тобто матеріально-правова вимога позивача до нього як відповідача, однак ця вимога не має правового характеру і не врегульована нормами права. До позовної заяви представником АТ «Криворізька теплоцентраль» не долучено договір про надання житлово-комунальних послуг та розрахунок на кожну із заявлених вимог. Відповідач також зауважив, що йому відомо про наявність в буд. АДРЕСА_2 внутрішньобудинкового лічильника обліку теплової енергії. Розрахунок проводиться за опалювальною площею житлового приміщення, куди бухгалтерія підприємства позивача помилково включила лоджію та балкон, що не опалюються. Щодо опалення, то воно надається неналежним чином ще з моменту здачі будинку в експлуатацію в 2009 році, а тим паче, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 розташована на верхньому поверсі, кутова та потребує значних затрат на опалення. Під час будівництва будинку будівельниками були допущені недоліки, виявлені комісією при здачі будинку в експлуатацію, які проявляються в різні пори року. Окремо зауважив, що позовна заява підписана неповноважним представником АТ «Криворізька теплоцентраль» Нофенко Л.В., яка не має правосуб`єктності та не є суб`єктом цивільних правовідносин. На переконання відповідача, між сторонами взагалі відсутні правовідносини з огляду на відсутність укладеного належним чином договору про надання послуг. Що стосується нарахування пені та 3% річних, то вони нараховані з порушенням Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, 12 вересня 2022 року відповідач подав заперечення (а.с.41-49). Зазначив, що позовна заява за формою і змістом не відповідає вимогам ЦПК України, зокрема, в ній не зазначені відомості про адресу проживання, індекс, номер засобу зв`язку представника позивача. До того ж згідно з вихідним номером, позовна заява була складена та підписана 15 лютого 2021 року, однак до суду подана аж через рік, у 2022 році. Відповідач заперечує той факт, що АТ «Криворізька теплоцентраль» з жовтня 2013 року по 01 грудня 2013 року надавались послуги з централізованого опалення, підтвердженням чому є рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №214/5694/15-ц, де судом апеляційної інстанції було встановлено надання таких послуг в період з жовтня 2013 року по 01 грудня 2013 року КПТМ «Криворіжтепломережа». У квітні 2014 року послуги надавались ДП «Криворізька теплоцентраль», а ніяк не АТ «Криворізька теплоцентраль», а тому вимоги про стягнення за послуги, які фактично не надавались, є безпідставними. Поміж іншим, жодних договірних відносин між сторонами немає, а тому нарахування заборгованості є свавіллям з боку позивача. Окремо відповідач заявив про застосування строку позовної давності, оскільки, на його думку, вимоги за період з 01 січня 2014 року по 01 лютого 2021 року заявлено з пропуском такого строку, а клопотання про його поновлення сторона позивача не заявляла. Також відповідач зауважив, що частково спір вже було вирішено апеляційним судом в рамках цивільної справи №214/5694/15-ц, що є підставою для закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_2 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач ОСОБА_1 про свою участь в судовому засіданні не заявив, заявивши про розгляд справи за його відсутності.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження у справі не вживались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши позицію учасників справи, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники - споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» як постачальником теплової енергії для потреб опалення за адресою: АДРЕСА_1 , з відкриттям особового рахунку за № НОМЕР_1 на його ім`я. ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за цією адресою з 13 червня 1989 року, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №3020 від 09 березня 2021 року (а.с.14). Власником 5/8 частин житлового приміщення є ОСОБА_1 , з яких 1/8 частка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2008 року як успадкована після смерті дружини ОСОБА_3 (тобто частка від належної спадкодавці ), інша 1/2 - свідоцтва про право власності (видане після смерті співвласника на частку у спільній сумісній власності). Відомості про реєстрацію права власності на частку за іншими особами, зокрема в рівних частках за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як спадкоємцями ОСОБА_3 , в матеріалах справи відсутні.

Відомості про зміну власника житлового приміщення та переоформлення особового рахунку в матеріалах справи відсутні.

Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідачем ОСОБА_1 не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачеві надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на ненадання йому послуг з централізованого опалення в межах заявленого у позові періоду АТ «Криворізька теплоцентраль» або ж надання їх неналежної якості суд оцінює критично з огляду на відсутність доказів звернення відповідача з претензіями, скаргами щодо порушення порядку надання житлово-комунальних послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей, надання неналежної якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт тощо, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим відповідно до ст.27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Докази проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості в житловому приміщенні відповідачів відповідно до Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року №151, матеріали справи також не містять.

Що стосується наявності порушень в будівництві будинку при введенні його в експлуатацію, то ці доводи відповідача суд залишає поза увагою, оскільки за відсутності доказів вони ґрунтуються на його власних припущеннях та не стосуються предмету спору.

Як визначено ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Щомісяця, протягом дії опалювальних сезонів з 2013 року по 2021 рік, позивач нараховував відповідачеві плату за надані послуги з теплопостачання, виходячи із встановлених тарифів, показів загальнобудинкового лічильника на тепло та опалювальної площі житлового приміщення 80,4 кв.м., відсутності пільг, наданої на окремі періоди субсидії, однак ОСОБА_1 кошти за вказані послуги належним чином не сплачував, внаслідок чого станом на 01 лютого 2021 року виникла заборгованість 39 983 грн. 06 коп.

Як слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.6), в межах заявленого періоду відповідач періодично здійснював платежі (як протягом дії опалювальних сезонів, так і після їх завершення) в сумах, істотно менших від фактичних нарахувань. Загалом відповідачем сплачено 4200 грн. 60 коп. (у тому числі востаннє у березні 2020 року 500 грн. 00 коп.) із фактично нарахованих 58 522 грн. 34 коп., надана субсидія 14 338 грн. 68 коп. Вказані дії суд розцінює як визнання відповідачем наявності зобов`язань та боргу перед АТ «Криворізька теплоцентраль».

У відповідності зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в п.10 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в попередній редакції Закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України.

Крім того, застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п.3 ч.1 ст.160 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Надавши юридичну оцінку наявним розрахункам заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеним позивачем, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що сума заборгованості за послуги теплопостачання за 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року розрахована вірно та складає 39 983 грн. 06 коп., що підтверджується доказами у матеріалах справи (а.с.6).

При визначенні розміру нарахувань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд виходить з відомостей, зазначених у розрахунках, з якими погоджується, а відтак розмір інфляційних втрат 10 419 грн. 92 коп. та 3% річних від простроченої суми боргу 2 565 грн. 14 коп. вважає вірним (а.с.7, 8).

Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому доводи відповідача ОСОБА_1 щодо недоведеності вимог у частині розміру заборгованості та його невірності є необґрунтованими. Власного розрахунку на спростування наданого стороною позивача він не надав.

Посилання відповідача на неможливість нарахування збитків на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в період воєнного стану та після запровадження в Україні карантину суд оцінює критично, оскільки приписами Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» чітко визначено заборону нарахування саме неустойки (штрафу, пені) на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, в той час як збитки за ч.2 ст.625 ЦК України за своїм характером та правовою природою не є неустойкою та їх нарахування приписами вказаного закону не заборонене. До того ж інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Оскільки заборгованість нарахована станом на 01 лютого 2021 року, тому посилання відповідача на неможливість застосування приписів ч.2 ст.625 ЦК України з огляду на введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року хронологічно не є доречними.

Враховуючи, що відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна, у тому числі обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на власника приміщення та членів його сім`ї, які проживають в цьому приміщенні та є споживачами таких послуг, та з огляду на те, що між відповідачем і позивачем існували фактичні договірні відносини,суд дійшов висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов договору та наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за надані послуги з централізованого опалення.

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності за заявленими вимогами, з огляду на таке.

Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Частиною 1 статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Аналіз зазначених норм права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Як встановлено судом, відповідач хоча й здійснював періодично платежі на оплату поточних нарахувань та погашення облікованого боргу, однак в сумах менших за фактичні нарахування, що призводило до постійного збільшення боргу. Востаннє платіж мав місце у березні 2020 року у сумі 500 грн. 00 коп. Попередні платежі були істотно меншими від нарахувань (зокрема, у листопаді 2018 року 90 грн. (із нарахованих 911,71 грн.), у грудні 2018 року 100 грн. (із нарахованих 2192,60 грн.), у березні 2019 року 500 грн. (із нарахованих 2061,17 грн., у березні 2020 року 500 грн. (із нарахованих 924,89 грн.) та не переривали перебіг строку позовної давності за ними. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 24 лютого 2021 року відповідно до відмітки суду про реєстрацію, а заборгованість заявлено за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року, суд приходить до висновку про дійсність пропуску позивачем трирічного строку позовної давності до вимог по заборгованості, нарахованих до 24 лютого 2018 року.

Відтак, оскільки відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, а позивач подав позов з порушенням вказаного строку, суд, керуючись приписами ч.4 ст.267 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 24 лютого 2018 року по 01 лютого 2021 року (в межах заявлених вимог), відмовивши в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2013 року по 23 лютого 2018 року включно.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості і встановлено, що заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 24 лютого 2018 року по 01 лютого 2021 року складає: основного боргу 30 196 грн. 25 коп. (з розрахунку: 31 879 грн. 72 коп. нарахованих 1683 грн. 47 коп., сплачених в межах періоду), інфляційні втрати 1 441 грн. 23 коп., 3% річних 1088 грн. 58 коп., а загалом 34 409 грн. 53 коп.

Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме на суму вимог 34 409 грн. 53 коп.

Що стосується доводів відповідача про відсутність предмету спору, який частково було вирішено в рамках цивільної справи №214/5694/15-ц, то суд вважає їх безпідставними, оскільки спір існував з приводу стягнення заборгованості між КПТМ «Криворіжтепломережа» та ОСОБА_1 за інший період, який не охоплений вимогами АТ «Криворізька теплоцентраль» в межах цієї справи. Вимоги про стягнення боргу АТ «Криворізька теплоцентраль» розраховано з моменту передачі підприємству на обслуговування абонентів у 2013 році (у тому числі з урахуванням часткових нарахувань за жовтень-листопад 2013 року), у тому числі ОСОБА_1 . Відтак, підстави для закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору відсутні.

Ухвалюючи рішення суд також приймає до уваги факт смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була співвласником житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та успадкування належної їй за життя частки квартири порівну її спадкоємцями у рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Таким чином, ОСОБА_1 дійсно є співвласником квартири та частка його складає 5/8.

Статтею 360 ЦК передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Верховний Суд в постанові від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц наголосив, що обов`язок власника квартири, набутої як спадщини, оплачувати житлово-комунальні послуги виникає з моменту прийняття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності. Так, незалежно від того, чи отримав спадкоємець свідоцтво про право на спадщину, чи здійснив реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, він має належним чином утримувати майно, що належить йому. Відтак, зважаючи на наявність спадкоємців ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 як співвласника частки квартири у встановленому законом порядку, відповідач вправі пред`явити до них вимоги на компенсацію понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг або ж на зворотну вимогу (регрес) у випадку виконання даного судового рішення, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України).

Що стосується приписів п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строку позовної давності у зв`язку з введенням карантину, то суд не вбачає підстав для їх застосування у даному випадку з огляду на таке.

Дійсно, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п.12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, остання постанова №383 прийнята Кабінетом Міністрів України 25 квітня 2023 року, якою продовжено на всій території України карантин до 30 червня 2023 року.

У п.12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена ст.ст.257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 12 березня 2020 року. Відтак суд вважає, що у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати до 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, позовна давність є пропущеною, незалежно від введення карантину.

Окремо слід зауважити, що відповідно до Закону України від 18 червня 2020 року №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» пункт 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено у такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Отже, у сукупності наведене свідчить, що суд може поновити строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини пропуску такого поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями.

До набрання чинності Законом № 540-ІХ не існувало норм щодо можливості продовження позовної давності (у тому числі встановленої ст.ст.257, 258 ЦК України) у зв`язку із запровадженням карантину через пандемію COVID-19. Тобто цей Закон містить нову норму, яка врегульовує суспільні відносини, що не були раніше унормовані і фактично виникли лише із запровадженням карантину відповідно до Постанови № 211. Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови №211 починається саме з 12 березня 2020 року. При цьому правовий режим та суспільно-економічні наслідки карантину, що виник через пандемію COVID-19 та тривав з 12 березня 2020 року до 02 квітня 2020 року (до набрання чинності Законом № 540-ІХ) фактично не відрізнялись від тих, що існували після зазначеної дати.

Таким чином, суд вважає, що сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне продовження строку позовної давності, який в рамках спірних правовідносин сплинув ще задовго до запровадження карантину (24 лютого 2018 року), без наведення позивачем негативних обставин, які були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій раніше.

Посилання відповідача щодо невідповідності позову вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, його підписання та подання неповноважним представником АТ «Криворізька теплоцентраль» суд вважає безпідставними, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам та ґрунтуються на власне його суб`єктивній оцінці.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. З огляду на викладене, та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, з відповідача на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1 475 грн. 50 коп. пропорційно частині задоволених вимог (65%).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 24 лютого 2018 року по 01 лютого 2021 року в загальному розмірі 34 409 грн. 53 коп., з яких: основний борг 30 196 грн. 25 коп., інфляційні втрати 1 441 грн. 23 коп., 3% річних 1088 грн. 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» 1 475 грн. 50 коп. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Відомості про сторін:

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична, буд.1.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України рішення у справі складено 13 червня 2023 року.

Суддя А.В. Ткаченко