АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року

м. Чернівці

справа № 726/303/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І, Половінкіної Н. Ю.

секретар Скулеба А.І.

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 14 лютого 2023 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Мілінчук С. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , у якій просила на строк шість місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме:

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а саме житлового будинку, який находиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- обмежити спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та заборонити ОСОБА_2 вести листування, зокрема через використання будь-яких засобів зв`язку, або контактувати із ОСОБА_1 в будь-який інший спосіб;

- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань меншу ніж 5 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , зокрема, за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань меншу ніж 100 метрів по місцю перебування ОСОБА_1 поза межами житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та поза межами подвір`я цього ж житлового будинку;

- заборонити ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб розшукувати та/чи переслідувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 .

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначала, що в період шлюбу вона та ОСОБА_2 придбали земельну ділянку на АДРЕСА_1 та набули у власність житловий будинок за тією ж адресою.

ОСОБА_2 протягом останніх років систематично вчиняє стосовно неї домашнє насилля, а саме діяння психологічного, фізичного, економічного характеру. Такі діяння він вчиняє, в тому числі, у присутності доньки.

Окрім того, протягом останніх років ОСОБА_2 перешкоджає заявниці у користуванні житловим будинком, проведенні ремонтних робіт, накопичує у будинку непотрібні речі, у зв`язку із чим вона позбавлена можливості ефективно користуватись своїм майном.

Вказувала, що ОСОБА_2 є кривдником, неврівноваженою та аморальною особою, ненавидить її, а тому з метою захисту своїх прав просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 14 лютого 2023 року

в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що судом на підставі постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2022 року може бути констатовано, що ОСОБА_2 є кривдником, тобто особою, яка вчинила домашнє насильство стосовно ОСОБА_1 , яка, у свою чергу, є постраждалою особою.

Разом із тим факт вчинення домашнього насилля було встановлено судом тільки у одному випадку всупереч поясненням заявника про те, що ОСОБА_2 вчиняє дії, які мають ознаки психологічного, фізичного та економічного насилля, систематично протягом декількох років. Такі пояснення не знайшли свого підтвердження згідно досліджених судом доказів.

Отже, заявником не долучено до матеріалів справи відповідних доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність застосування того чи іншого обмеження для кривдника та які б свідчили про систематичність вчинення ОСОБА_2 актів домашнього насилля стосовно ОСОБА_1 .

Натомість заявник просить обмежити ОСОБА_2 у реалізації всіх можливих, визначених статтею 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», прав та покласти на нього всі, без виключення, обов`язки визначені даною статтею.

Окрім того, встановлення обсягу обмежень прав ОСОБА_2 на строк 6 місяців у своїй сукупності, є крайнім заходом, навіть у випадку встановлення високих ризиків небезпеки, яка загрожує постраждалій особі.

Судом також в частині вимоги заявника щодо усунення перешкод у користуванні спільним житловим будинком вказано, що ним не може бути констатовано, що зберігання речей, які не потрібні заявнику та не становлять для неї цінності, у спільному майні, містять ознаки домашнього насилля. Отже така вимога заявниці, у даному випадку, не пов`язана із вчиненням домашнього насилля, а є предметом негаторного позову у позовному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Суд взагалі не надав оцінку показанням свідка ОСОБА_3 , які у сукупності з поясненнями заявниці доводять обґрунтованість тверджень заявниці про систематичність вчинення кривдником ОСОБА_2 актів домашнього насильства.

Враховуючи наведене вище, суд не тільки порушив норми процесуального закону, але й положення статті 6 пункту 1 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» в аспекті належного обґрунтування рішення суду та статтю 6 вказаної Конвенції щодо права особи на повагу до «приватного життя» в аспекті фізіологічної цілісності та моральної недоторканості особи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не подавали відзив на апеляційну скаргу.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 23 травня 1997 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб 23 травня 1997 року. У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 143,6 кв.м., зокрема житловою 36,2 кв.м., за тією ж адресою, про що свідчать копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 липня 2006 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 19651049 від 27 березня 2014 року та витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 19651638 від 27 березня 2014 року.

Згідно з постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2022 року ОСОБА_2 04 жовтня 2022 року, близько 20 години, перебуваючи на вулиці М.Штоли в місті Чернівці, умисно висловлював погрози та образи на адресу своєї дружини ОСОБА_1 , що проживає разом з ним на АДРЕСА_1 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 Закону № 2229-VIII).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

У частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

За змістом Закону № 2229-VIII обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22, від 15 березня 2023 року у справі № 728/1615/22.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 обґрунтувала вимоги тим, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї фізичне, психологічне та економічне насильство, що підтверджується складеним щодо нього протоколом про адміністративне правопорушення та постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2022 року, у зв`язку з чим є ймовірність в майбутньому проявів домашнього насильства.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що: «там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе»),

від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Серед іншого,

ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 зазначено про те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу

є безрезультатними.

Суд першої інстанції, проаналізувавши наведену вище постанову Садгірського районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2022 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначений доказ безумовно вказує щодо одноразового вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однак не визначає ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та не свідчить про те, що таке домашнє насильство вчинялося ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 систематично.

При цьому судом першої інстанції під час розгляду справи не було надано оцінки показанням свідка ОСОБА_3 , на що звертає увагу ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі.

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1-2, 4 частини першої статті 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 89 ЦПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 09 червня 2022 року у справі № 922/313/20 (922/3069/21).

Як вбачається з матеріалів справи свідок ОСОБА_3 , яка є донькою заявниці та ОСОБА_2 , в судовому засіданні пояснила, що її батько вчиняє сварки із мамою, не допускає у будинок будівельників та осіб, які приходять здійснювати ремонт техніки, час від часу виганяє їх з житла.

Однак із вказаних вище показань ОСОБА_3 не можливо встановити, коли саме ОСОБА_2 вчинив неправомірні дії, періодичність та систематичність вчинення ним таких дій, що є обов`язковою умовою для можливості застосування судом до ОСОБА_3 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Окрім того, жодних доказів, які б підтверджували звернення заявниці та її доньки до правоохоронних органів з підстав, викладених ОСОБА_1 в позовній заяві, матеріали справи не містять.

Отже, вищевказане порушення судом норм процесуального права суду не вплинуло на правильність вирішення судом спору по суті.

У постанові Верховного Суду у справі № 522818010/18 від 18 квітня 2022 року зазначено про те, що правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

За таких обставин, рішення у даній справі є законним та не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Помилковим є аргумент ОСОБА_1 про те, що її пояснення є належним та допустимим доказом, який підтверджує вчинення ОСОБА_2 стосовно неї домашнього насильства.

Пояснення заявниці, з огляду на приписи статті 76 ЦПК України, не можуть вважатися належним та допустимим доказом у даній справі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 квітня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА