Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 760/23818/20

провадження № 61-2235св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Економіка»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Оксюти Т. Г., від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І., від 30 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Економіка» про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 2014 року по грудень 2019 року обіймав посаду директора ДК «Газ Україна», а також з 2017 по 2020 рік посаду директора проблемної заборгованості, газорозподільних систем та роздрібного газопостачання АТ НАК «Нафтогаз Україна».

ОСОБА_2 працювала в одній із супутніх структур «Нафтогазу» та була призначена на керівну посаду УОК «Червона Рута».

ІНФОРМАЦІЯ_5 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_6», опублікованій на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_7», належному ТОВ «Видавництво «Економіка», ОСОБА_3 звинуватив ОСОБА_1 у зловживанні службовим становищем з метою одержання неправомірної вигоди без належного на те підтвердження, а також зазначав про некомпетентність ОСОБА_1 .

Стосовно ОСОБА_2 відповідач розповсюдив інформацію про її некомпетентність на керівній посаді та звинуватив в ухиленні від сплати податків.

На підтвердження розповсюдженої інформації ОСОБА_3 не надав жодних доказів, як і не конкретизував, у чому саме полягала «непрозорість» роботи ОСОБА_2 .

Позивачі вважали розповсюджену ОСОБА_3 інформацію недостовірною, яка є фактично наклепом, оскільки його звинувачення безпідставні. Зазначали, що розповсюдження недостовірної інформації є порушенням особистих немайнових прав позивачів на повагу до честі, гідності та ділової репутації.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_3 та ТОВ «Видавництво «Економіка» ІНФОРМАЦІЯ_5 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме:

- «Еще один эпизод - возникновение многомиллиардного долга у Торгового дома «Газ Украины» при руководстве ОСОБА_1 . « Либо ОСОБА_1 искусственно создал эти долги, чтобы на них заработать, либо он был некомпетентен и позволил им накопиться. В любом случае ответственность за такого сотрудника несет ОСОБА_7 »;

- «Наконец, последняя любопытная деталь - руководителем санатория Укргаздобычи (основного добывающего актива Нафтогаза) « Червона рута » была назначена супруга ОСОБА_1 , не имеющая должного опыта в управлении объектами такого рода. «При ее руководстве в санатории элементарно отсутствовали кассовые аппараты, работа велась, мягко говоря, непрозрачно. Это просто, чтобы было понятно, кто такой ОСОБА_7 и к чему привела его деятельность».

Зобов`язати ОСОБА_3 та ТОВ «Видавництво «Економіка» спростувати зазначену недостовірну інформацію у той же спосіб, в який її було поширено, а саме: розмістити інформацію на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_7» в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ТОВ «Видавництво «Економіка» на користь позивачів 140 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня

2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 грудня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва

від 05 серпня 2021 року стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги в сумі 120 395 грн та витрати на підготовку експертного висновку в сумі 30 000 грн.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є публічними особами, тому повинні бути готовими до критики зі сторони суспільства.

Інформація, яка міститься на веб-сторінці за посиланням вказаним у позові, не містить жодних фактичних даних, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивачів, наведені позивачами фрази є оціночними судженнями, а право на висловлення суб`єктивної позиції здійснене цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантованих статтею 10 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що понесені ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу та підготовку експертного висновку підлягають відшкодуванню за рахунок позивачів.

ОСОБА_2 в апеляційному порядку рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року не оскаржувала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Демченко Ю. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

09 лютого 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Демченко Ю. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу в справі на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 грудня

2021 року.

У квітні 2022 року адвокат Артюхов Д. С., діючи як представник

ОСОБА_1 , подав доповнення до касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2022 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2022 року продовжено

ОСОБА_3 строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження, з урахуванням доповнень до касаційної скарги, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі

№ 757/46400/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 322/426/16, у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі

№ 761/6866/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 68 Конституції України, статей 275, 277 ЦК України в аналогічних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує на порушення норм процесуального права, вважаючи, що судами не досліджено зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Наголошує на необхідності застосування презумпції невинуватості, яка не звужує прав осіб озвучувати оціночні судження, але надає публічним особам мінімальний захист від необґрунтованих звинувачень. Публічні особи мають право на недоторканість честі, гідності, ділової репутації.

Вважає, що суди безпідставно не врахували висновок лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 14 вересня 2020 року № 3022, складений експертом Київської незалежної судово-експертної установи

ОСОБА_9, з тих підстав, що він суперечить частині четвертій статті 7 Закону України «Про судову експертизу». При цьому відсутність експерта ОСОБА_9 у реєстрі атестованих судових експертів не тягне за собою недопустимість проведеної експертизи.

Натомість суди безпідставно прийняли до уваги наданий ОСОБА_3 висновок експерта № 056/17 від 27 січня 2021 року, який не є належним доказом по справі.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суди позбавили його права на спростування недостовірної інформації, яка є фактичними твердженнями, а не оціночним судженням.

Звертає увагу на відсутність оцінки всіх доказів у справі і мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті, зокрема листів ОГП і НАБУ, в яких вказано на відсутність інформації про притягнення до кримінальної відповідальності, та належного обґрунтування висновків судів по суті спору.

Судами не було досліджено питання статусу, в якому ОСОБА_3 робив свої заяви, а саме: як приватна особа - пересічний громадянин чи як спеціаліст в нафтогазовидобувній та економічній сфері. Висновок Верховного Суду щодо питання застосування, норми права (статті 277 ЦК України) у подібних правовідносинах, з огляду на статус суб`єктного складу (статус особи, яка є поширювачем інформації) та межі поширюваної нею критики, відсутній.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кривомаз Ю. В. подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Зазначає, що висловлювання ОСОБА_3 , які висловленні у формі оціночних суджень, не містять звинувачень позивачів у вчиненні будь-яких злочинів. Позивачі є публічними особами, що значно розширює допустимість межі суспільної критики щодо них.

Вважає, що судами попередніх інстанцій правомірно визнано висновок експерта, наданий позивачем, недопустимим доказом та правильно враховано висновок експерта, наданий ОСОБА_3 , який складений із дотримання вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року.

Короткий зміст доводів сторін, які викладені в інших процесуальних документах, поданих до Верховного Суду

У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Артюхов Д. С. подав письмові пояснення щодо відзиву на касаційну скаргу, в якому зазначає, що доводи наведені у відзиві не спростовуються викладених у касаційній скарзі обставин.

У вересні 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кривомаз Ю. В. подала відповідь на письмові пояснення ОСОБА_1 , в яких наполягає на обґрунтованості доводів, викладених у відзиві на касаційну скаргу.

У вересні 2022 року від імені представника ОСОБА_1 - адвоката Артюхова Д. С. до Верховного Суду надійшли заперечення, які не можуть бути враховані, оскільки ніким не підписані.

У вересні 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кривомаз Ю. В. подала клопотання про долучення доказів на підтвердження судових витрат, понесених ОСОБА_3 під час касаційного перегляду справи та їх розподіл.

У жовтні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Артюхов Д. С. подав заперечення щодо покладення судових витрат на ОСОБА_1 . Звертає увагу на відсутність фактичних доказів понесення таких витрат та їх невідповідність розміру наданих адвокатом послуг.

У вересні 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кривомаз Ю. В. подала додаткові пояснення щодо заперечень ОСОБА_1 проти судових витрат, в яких наполягає на розподілі судових витрат, вказуючи, що акт про надання послуг є достатнім та належним доказом підтвердження витрат на правничу допомогу. Вважає, що розмір судових витрат в сумі 57 936 грн на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатом послуг та узгоджується з актами прийому-передачі наданих послуг.

У жовтні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Артюхов Д. С. подав заперечення щодо покладення понесених ОСОБА_3 судових витрат на ОСОБА_1 , в яких наполягає на своїх доводах щодо відсутності фактичних доказів понесення таких витрат та їх невідповідність розміру наданих адвокатом послуг.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 з 2014 року по грудень 2019 року обіймав посаду директора

ДК «Газ України», також із 2017 року по 2020 рік - посаду директора з проблемної заборгованості, газорозподільних систем та роздрібного газопостачання АТ НАК «Нафтогаз України».

ОСОБА_2 працювала в УОК «Червона Рута».

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 та ТОВ «Видавництво «Економіка» на веб-сторінці за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті « ІНФОРМАЦІЯ_6» було поширено зокрема наступну інформацію стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- «Еще один эпизод - возникновение многомиллиардного долга у Торгового дома « Газ Украины » при руководстве ОСОБА_1 . « Либо ОСОБА_1 искусственно создал эти долги, чтобы на них заработать, либо он был некомпетентен и позволил им накопиться. В любом случае ответственность за такого сотрудника несет ОСОБА_7 », - уверен ОСОБА_3 »;

- « Наконец , последняя любопытная деталь - руководителем санатория Укргаздобычи (основного добывающего актива Нафтогаза) « Червона рута » была назначена супруга ОСОБА_1 , не имеющая должного опыта в управлении объектами такого рода. «При ее руководстве в санатории элементарно отсутствовали кассовые аппараты, работа велась, мягко говоря, непрозрачно. Это просто, чтобы было понятно, кто такой ОСОБА_7 и к чему привела его деятельность», - говорит бывший глава газового дивизиона НАК «Нафтогаз Украины»».

Згідно висновку лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 3022 від 14 вересня 2020 року, складеного експертом ОСОБА_9 . Київської незалежної судово-експертної установи, що був зроблений на замовлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , висловлювання ОСОБА_3 , поширені ним у статті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у виданні « Delo.ua », що оприлюднене ІНФОРМАЦІЯ_5 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:

- « Либо ОСОБА_1 искусственно создал эти долги, чтобы на них заработать, либо он был некомпетентен и позволил им накопиться», є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, містить інформацію негативного характеру щодо ОСОБА_1 ;

- «При ее руководстве в санатории элементарно отсутствовали кассовые аппараты, работа велась, мягко говоря, непрозрачно» є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, містить інформацію негативного характеру щодо ОСОБА_2 .

Згідно висновку експерта № 056/17 від 27 січня 2021 року, складеного експертом Ажнюк Б. М . Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України», що був зроблений на замовлення ОСОБА_3 , висловлювання ОСОБА_3 , поширені ним у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» у виданні «Delo.ua», що оприлюднене

ІНФОРМАЦІЯ_5 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_8, містять оціночні судження.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету

і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року

№ 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи,

а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого

2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Таким чином, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи, на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної чи юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема

з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 та ТОВ «Видавництво «Економіка» в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме: «Еще один эпизод - возникновение многомиллиардного долга у Торгового дома «Газ Украины» при руководстве ОСОБА_1 . « Либо ОСОБА_1 искусственно создал эти долги, чтобы на них заработать, либо он был некомпетентен и позволил им накопиться. В любом случае ответственность за такого сотрудника несет ОСОБА_7 ».

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, з 2014 року по грудень 2019 року обіймав посаду директора ДК «Газ України», а також з 2017 року по 2020 рік посаду директора з проблемної заборгованості, газорозподільних систем та роздрібного газопостачання АТ НАК «Нафтогаз України».

Врахувавши зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, зокрема належність ОСОБА_1 до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації, суди дійшли обґрунтованого висновку, що спірна інформація щодо ОСОБА_1 є не фактичним твердженням, а оціночним судженням ОСОБА_3 , відображає його суб`єктивні думки засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці.

Ці судження не можуть бути витлумачені як повідомлення про вчинення ОСОБА_1 конкретних правопорушень.

Доводи ОСОБА_1 щодо поширення неправдивої інформації про нібито вчинення ним злочину, передбаченого статтею 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), є необґрунтованими, оскільки спірна інформація щодо нього не містить обвинувачень у вчиненні будь-якого злочину, у тому числі, передбаченого статтею 364 КК України.

Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржені рішення, не дотрималися основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості, є безпідставними.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня

2023 року у справі № 761/33563/20.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності врахування висновку лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 14 вересня 2020 року № 3022, складеного експертом Київської незалежної судово-експертної установи ОСОБА_9, та недопустимості, як доказу, висновку експерта № 056/17 від 27 січня 2021 року, складеного експертом Ажнюк Б. М. Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України», підлягають відхиленню, оскільки зазначеним висновкам надана оцінка як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, з якою погоджується Верховний Суд.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду

від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46400/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 322/426/16, у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо не дослідження доказів є необґрунтованими, оскільки судами надано оцінку доказів відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

Незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

ОСОБА_2 не оскаржувала рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку, а тому відповідно до приписів статті 400 ЦПК України справа в частині вирішення заявлених нею вимог в касаційному порядку не переглядається.

Доводів щодо неправильного вирішення судами попередніх інстанцій питання про розподіл судових витрат касаційна скарга не містить.

Щодо клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Кривомаз Ю. В. про розподіл судових витрат, у зв`язку з переглядом справи судом касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою-другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно положень частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Кривомаз Ю. В. на підтвердження судових витрат, понесених ОСОБА_3 під час касаційного перегляду справи, надала:

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 23 лютого 2021 року ХС № 0000301;

- ордер серії АА № 1185669 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_3 у Верховному Суді;

- договір про надання правової допомоги від 27 жовтня 2020 року

№ 2-1/50-2020 разом з додатковою угодою від 30 серпня 2021 року № 1 та додаткову угоду від 17 лютого 2022 року № 2 до зазначеного договору

(у пункті 1 додаткової угоди від 17 лютого 2022 року № 2 вказана погодинна ставка адвоката Кривомаз Ю. В., яка становить 4 260 грн);

- акт приймання-передачі послуг від 04 серпня 2022 року на суму послуг

у розмірі 35 784 грн на професійну правничу допомогу під час розгляду справи № 760/23818/20 у Верховному Суді;

- акт приймання-передачі послуг від 08 вересня 2022 року на суму послуг

у розмірі 22 152 грн на професійну правничу допомогу під час розгляду справи № 760/23818/20 у Верховному Суді.

Згідно детального опису робіт адвоката в суді касаційної інстанції, в суму 57 936 грн входить:

- підготовка клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (кількість витраченого часу - 18 хв, загальна вартість - 1 278 грн);

- ознайомлення з матеріалами справи (кількість витраченого часу - 2 год 12 хв, загальна вартість - 9 372 грн);

- підготовка відзиву на касаційну скаргу (кількість витраченого часу - 5 год 54 хв, загальна вартість - 25 134 грн);

- підготовка клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (кількість витраченого часу - 30 хв, загальна вартість - 2 130 грн);

- підготовка відповіді на письмові пояснення ОСОБА_1 (кількість витраченого часу - 4 год 42 хв, загальна вартість - 20 022 грн).

Враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, заперечення ОСОБА_1 щодо неспівмірності заявлених витрат зі складністю справи та виконаною роботою, Верховний Суд дійшов висновку про можливість частково компенсувати за рахунок ОСОБА_1 витрати ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу у зв`язку із касаційним переглядом справи в розмірі 10 000 грн.

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Артюхова Д. С. щодовідсутності доказів фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу, є необґрунтованими, оскільки витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма

статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 грудня

2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович