ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5033/23 Справа № 202/7918/22 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участі секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 3% річних,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року АТ КБ "Приватбанк" звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" посилався на те, що 08 червня 2007 року між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNR0G100000367, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 400 доларів США строком до 08 червня 2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, ОСОБА_1 належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконував, порушив умови кредитного договору і мав заборгованість. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, позивач 01 вересня 2014 року звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року у справі №183/5691/14 за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення - частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк". В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DNR0G100000367 від 08 чеврня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Позивач вказує, ухвалене рішення суду не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Станом на 24 квітня 2012 року сума заборгованості за тілом кредиту становила у розмірі 11832,36 доларів США, яка в подальшому змінюється за періодами, та станом на 28 січня 2022 року становить у розмірі 12459,12 доларів США. Оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року, тобто за період з 08 червня 2007 року по 16 липня 2014 року, то за період після подання позовної заяви від 01 вересня 2014 року, з 15 вересня 2014 року по 21 лютого 2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 4237,65 доларів США - 3% відсотки річних від простроченої суми. На підставі викладеного АТ КБ "Приватбанк" просили суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 4237,65 доларів США, що за курсом 28,34 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року складає 120095 грн. за кредитним договором № DNR0G100000367, яка складається з 4237,65 доларів США - 3% річних від простроченої суми, та судовий збір 2481 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2023 року частково задоволено позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк". Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АТ КБ "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, ) заборгованість за кредитним договором № DNR0G100000367 від 08 червня 2007 року, яка станом на 21 лютого 2022 року становить 1337,63 доларів США - три відсотки річних від простроченої суми - 1 337,65 доларів США, що за курсом 28,34 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року складає 37 908 грн. 43 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АТ КБ "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, ) сплачений судовий збір у розмірі 783 грн. 14 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" просять рішення суду від 27 січня 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі встановлено, 08 червня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNR0G100000367, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 26400 доларів США, на наступні цілі: купівля домоволодіння 17 600 доларів США, а також у розмірі 4400 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути суму кредиту, виплатити за користування кредитними коштами 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, інші платежі за договором, з кінцевим терміном повернення 08 червня 2027 року (а.с.11, 12).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 08 червня 2007 року між між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNR0G100000367, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 45,40 кв.м., житловою площею 24,10 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , обумовлена вартість предмета іпотеки 111100 грн.

01 вересня 2014 року, у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року у справі №183/5691/14 за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення - частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк". В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DNR0G100000367 від 08 червня 2007 року в розмірі 60984,37 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 липня 2014 року (11,70 грн. за 1 долар США) складає 713517 грн. 13 коп., яка складається із: заборгованість за кредитом - 18990,07 доларів США; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 140121,50 доларів США; заборгованість по комісії - 2 217,60 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 22830,85 доларів США, а також штрафи: фіксована частина - 21,35 доларів США, процентна складова - 2 903,00 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 45,40 кв.м., житловою площею 24,10 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк" з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією договору купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат у справі (а.с.5, 6). Вказане рішення суду набрало законної сили.

З наданого банком розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором вбачається, станом на 21 лютого 2022 року відповідач має загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 18990,07 доларів США, 3% річних за період з 15 вересня 2014 року по 21 лютого 2022 року становить - 4 237,65 долари США, що за курсом 28,34 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року становить 120095 грн. (а.с.7).

Саме 3% відсотки річних у розмірі 4 237,65 доларів США банк просив стягнути з відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк", суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість в частині стягнення заборгованості за три останні роки, що передували зверненню з позовом, станом на 21 лютого 2022 року у розмірі 1337,63 доларів США, що за курсом 28,34 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року складає 37 908 грн. 43 коп., однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати трьох відсотків річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три відсотки річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України».

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

- натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно три відсотки річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення три відсотки річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три відсотки річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три відсотки річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення три відсотки річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, АТ КБ "Приватбанк" просили суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" саме 3% річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості за тілом кредиту за період з 15 вересня 2014 року по 21 лютого 2022 року у розмірі 4 237,65 долари США, що за курсом 28,34 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року складає 120095 грн.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року у справі №183/5691/14, яке набрало законної сили, суд встановив, 09 червня 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" направили на адресу відповідача вимогу про звільнення будинку, у відповідності до ст.40 Закону України "Про іпотеку" (а.с.6).

Таким чином, 3% річних у розмірі 4 237,65 долари США, нараховані банком на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на тридцятий день з дня отримання вимоги від 09 червня 2014 року.

АТ КБ "Приватбанк" позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) у цій справі не пред`явили.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три відсотки річних та інфляційних втрат.

Вказане позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Отже, у задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 3% річних - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 3% річних- відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова