Провадження № 4-с/127/31/23
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря судового засідання Шмигори О.В.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з усього майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з усього майна.

Дана скарга мотивована тим, що в провадженні центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці ГТУЮ перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/27233/14-ц, який виданий 19 березня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 20 липня 2011 року в розмірі 16 740 грн. та судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. (ВП № 50300126 та ВП №52472559).

В ході виконання вказаних вище виконавчих проваджень, постановою від 26 лютого 2016 року (ВП № 50300126) та постановою від 04 жовтня 2016 року (ВП № 52472559) державним виконавцем накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .

Постановою від 30 червня 2016 року (ВП №50300126) та постановою від 29 липня 2017 року (ВП № 52472559) виконавчий лист № 127/27233/14-ц, який виданий 19 березня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області було повернуто стягувачу у зв`язку із тим, що на момент перевірки майнового стану у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Проте, державний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачу, не вчинив дій, щодо скасування постанов про накладення арешту на майно боржника, адже відсутні правові підставі для збереження арешту.

За наведеного представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив суд визнати незаконною бездіяльність Першого ВДВС у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з усього майна, що належить боржнику при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчих провадженнях № 52472559 та № 47069865 та зобов`язати зняти арешт з усього майна, що належить боржнику.

З підстав наведених вище представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із даною скаргою.

До судового засідання ОСОБА_1 не з`явився. Від його представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника. Вимоги скарги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовільнити.

Представник стягувача ПАТ «Акцент-Банк» до судового засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду скарги у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши матеріали скарги, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2015 року по цивільній справі № 127/27233/14-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 липня 2011 року в сумі 16 740 грн. та 243 грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору (а.с. 4).

З метою примусового виконання рішення суду, 22 лютого 2016 року стягувачем було пред`явлено виконавчий лист до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 7).

26 лютого 2016 року старшим державним виконавцем Касьяновським М.С. було відкрито виконавче провадження (ВП 50300126) та цього ж числа винесена постанова про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 5).

30 червня 2016 року постановою головного державного виконавця Бондар Н.С. виконавчий лист № 127/27233/14-ц, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 11).

29 вересня 2016 року стягувачем було повторно пред`явлено до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області виконавчий лист з метою примусового виконання рішення суду (а.с. 7).

04 жовтня 2016 року головним державним виконавцем Бондар Н.С. було відкрито виконавче провадження (ВП 52472559) та цього ж числа винесена постанова про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 10).

29 вересня 2017 року постановою головного державного виконавця Бондар Н.С. виконавчий лист № 127/27233/14-ц, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 6).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документу стягувачу, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц.

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Вказане вище узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 03 лютого 2023 року у справі № 639/858/21.

З огляду на обставини справи, суд не знаходить підстав для визнання незаконною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з усього майна, що належить боржнику при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчих провадженнях № 52472559 та № 47069865, адже це не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати виконавче провадження знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись статтями 450, 451 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з усього майна, відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області Костянтин ГУМЕНЮК