н/п 2/490/510/2023 Справа № 490/8477/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі :

головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Позднякову Є.В., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та коштів та визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

23.10.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 22.08.2014 року, визначити мімце проживання спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй у власність майно за наведеним переліком на суму 46800 грн, а відповідачу за наведеним переліком - на суму 852 000 грн; кошти в сумі 60 000 доларів США поділити порівну - по 30 000 доларів США кожному.

В обгрунтування позлву посилається на те, що з 22.08.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільного сина ОСОБА_4 . Після народження сина їх відносини майже припинилися, ще з часу вагітності вона проживала окремо від чоловіка , він навіть відмовлялвся давати кошти на утримання дитини. Під час судового процесу про стягнення з нього аліментів ображав її, вимагав проведення генетичної експертизи, і навіть після отримання висновку експертизи , який підтвердив, що він є батьком дитини, просив визначити аліменти у мінімальному розмірі.

Він два роки не бачив сина взагалі, отже примирення між ними неможливо.

Також відповідач при розлученні відмовляється ділити спільне нажите майно взагалі, хоча обіцяв їй повернути 7 000 доларів США, які йому давав її батьком на придбання апаратури для майнінгу кріптовалюти. Під час перебування у шлюбі, вони обидва працювали, він був власником ТОВ «Офіс-сервіс». В 2017 році чоловік почав займатися майнінгом кріптовалюти в приміщення по АДРЕСА_1 , яке надав йому в безоплатне користування її батько. Це нергозатратна діяльність, одна ферма, а їх у чоловіка було три-чотири, споживає в місяць 750 квю.Як доказ майнінгу надає роздруківку особового рахунку з електроенергії по вказаному приміщенню , де в 2017 році було спожито 32 284 квт, а в 2018 році - 34948 квт. Для порівняння- в минулі роки споживання було 940 -2400 квт.

Дохід з однієї ферми на 6 відеокарт складав в місяць 500-600 доларів , загальні доходи від майнінгу становили 5000-6000 доларів США на місяць.

Також підтвердженням того, що чоловік займався майнінгом кріптовалюти на постійній сонові є довідка з гаражного кооперативу «Стапель-4» в боксі 25 якого він майнів у кількості 5-4 ферми.

Отже на той момент, коли вони вирішили пожити окремо, у чоловіка було 60 000 доларів США, які є їх спільним майном, на подальші його заробітки вона не претендує.

Також під час шлюбу вони придбали наступне майно, яке є їх спільною власністю:

два телевізори за 15 000 грн та за 7 000 грн, посудомийна машина за 7 000 грн, два пилососи по 1800 грн, два велосипеди по 7000 грн, кавомашина за 20 000 грн, два монітори по 5000 грн, принтер за 7 000 грн, стіл комп`ютерний за 2 000 грн, дві станції для заправки картріджів по 27 000 грн кожна, дванапдцять ферм на 6 відеокарт кожна для майнінігу кріптовалюти , вартістю 48600 грн кожна, а всього на 583 200 грн, гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГК «Стапель-4», варістю 81 000 грн та гаражний бокс з надбудовою в сусідньому гаражному кооперативі , вартістю 81 000 грн. - які знаходяться у його володінні,

а також : електром`ясорубка за 1300 грн, блендер за 700 грн, один монітор за 5000 грн, принтер за 7 000 грн - які знаходяться у її володінні.

Позивачка пропонує здійснити розподіл спільного майна наступним чином: їй у власність виділити телевізор з великим екраном за 15 000 грн, посудомийну машину вартістю 7 000 грн, один пилососо вартістю 1800 грн, електром`ясорубка за 1300 грн, блендер за 700 грн, один монітор за 5000 грн та один принтер за 7 000 грн, один велосипед вартістю 7000 грн, стіл комп`ютерний за 2 000 грн, авсього майна на сумум 46800 грн.

Інше рухоме майно , в тому числі станції для заправки картріджів та ферми для майнінгу, атакож два гаражні бокси, оскільки вони потрібні чоловіку для роботи - пропонує залишити у його власності.

Також просить визначити місце проживання їх спільного сина ОСОБА_4 разом з матір`ю.

24 січня 2022 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, хоча не згоден з мотивами позивача та заперечує правдивість її тверджень.

Не заперечує, що на теперішній час є засновником ТОВ «Офіс-Сервіс», проте яке з 2020 року майже не працює та має мінливий дохід. Зазначає, що твердження позивачки про передачу йому від її батька 7 000 доларів США не в повній мірі відповідає дійсності, адже це був весільний подарунок ним обом, грошові подарунки були і від його батьків, отже ці кошти були витрачені спільно на потреби сім`ї.

Заперечує наявінсть у нього будь-яких грошових коштів у розімір 60000 доларів США на час прийняття ними рішення про окреме проживання, адже весь його дохід від підприємницької діяльності вони разом витрачали на спільні потреби сім`ї.

Відносно спільно набутого майна , то вказує, що не є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГК «Стапель-4», а є лише членом кооперативуі цей гараж переданий йому у користування.

Щодо рухомомого мйана, зазначає, що при припиненні спільного проживання позивачка забрадла певні речі, отже у них не виникало спорів щодо розподілу майна.

Так, визнає, що обидва телевізори LG з екраном 43 дюйми та з екраном у 32 дюйми перебувають у нього, посудомийна машина та один пилосос відсутні, оскільки прийшли в непридатність, а один з пилососів залишається у нього; електромясорубка та блендер перебувають у позивачки, два велосипеди по 4 000 грн, кавомашина за 17 000 грн, стіл комп`ютерний за 2000 грн , перебувають у нього, один монітор та принтер у нього, інші по одному - у позивачки, дві станції для заправки картріждів вартістю по 15 000 грн перебувають у нього, фотоапарат Нікон, вартістю 30 000 грн, який також є спільним майном, перебуває у позивачки.

Пропонує свій варіант поділу майна подружжя - а саме залишити майно у такому користуванні сторін, як воно перебувало на час звернення до суду.

27.01.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка не згодна, що це її провина у розпаді сім`ї та наявністю з її боку перешкод у побаченні відповідача з сином. Ззаначає, що відповідач не заперечує майнінг криптовалюти та наявність у них 60 000 доларів США, отже ці кошти є спільним майном подружжя і підлягають розподілу, незважаючи на те, що на той час вона займалася домашнім господарством. Зазначає, що її батьком все ж таки дава відповдічаеві 7 000 доларів СШа саме на ведення діяльності, при цьому останній за 4 роки привів у занедбаний стан офісне приміщення, яке йому безоплатно надава її батько.

Зазначає, що відповідач перекручує вартість спільного рухомоого майна, занижуючи вартість станцій для заправки картріджів та завищив варість фотоапарату Нікон, який вона дійсно забула, та який коштує максимум 11 000 грн.

При цьому відповідач продовжує замовчувати наявність у нього ферм для майнінгу криптовалюти.

Щодо відсутності у нього права власності на гараж, то в гаражних кооперативах існує інша схема придбання гаражу - просто переведення права користування боксом з одного члена кооперативу на іншого, отже відсутність свідоцтва про право власності на гараж не заважає купівлі відповідачем гаражного боксу.

10.02.2022 року надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив. Так, ОСОБА_2 вказує, що згоден на розірвання шлюбу та не заперечує протии поділу майна подружжя з урахуванням визнаного ним об`єму спільно набутого майна та за визнаними ним сумами й за принципом залишення за кожним із подружжя того майна, яке в них перебуває фактично.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою суду від 22.11.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання .Відстрочити ОСОБА_1 сплату судового збору за вимогу про поділ майна подружжя в розмірі 6810 грн. 00 коп. у справі за позовом про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя і коштів до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2022 року залучено доучасті всправі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради ( м.Миколаїв, вул.Адміральська, 20).

Закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та коштів та визначення місця проживання дитини.

Зобов`язано орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради в строк до 10 грудня 2022 року скласти висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В зв`язку з витребуванням судом додаткових доказів надано сторонам додатковий строк у 15 днів після ознайомлення з висновком органу опіки та піклування для надання додаткових письмових пояснень та заперечень.

19 грудня 2022 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 16.12.2022 року, в якому визначено за доцільно визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , яка на теперішній час проживає на ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 16 січня 2023 року виправлено описку в тексті ухвали від 22.11.2021 року про відкриття провадження у справі в написанні назви позову, зазначивши правильну назву : " " ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та коштів та визначення місця проживання дитини."

Позивач та його представник адвокат Кафтанов А.Л. в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутністьв порядку письмового провадження, вимоги позову підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, під час підготовчого провадження надав заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з надзвичайними обставинами в місті Миколаєві через постійні обстріли, та небезпеку пересування містом, визнання ТПП України факту форс-мажорних обставин.

В судові засідання з розгляду справи по суті не з`явивися, повідомлявся судом належним чином на його електронну адресу, яку він сам повідомив суду у своїх численних заявах на адресу суду, в тому числі на вказану відповідачем електронну адресу надсилався Висновок органу опіки та пілування виконкому ММР та ухвали суду з процесуальних питань. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судових засідань також не надавав.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на період після закінчення воєнного стану в Україні вже було вирішено судом в ухвалі від 16.01.2023 року.

Представник третьої особи органу опіки та піклування ВК ММР надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін .

Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2014 року, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 05.10.2019 року.

Як зазначає позивачка, на час подачі позову сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння, інтереси, утрачені первісні почуття. Відповідач також не заперечує проти розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статі 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї сталі неможливі і суперечать інтересам позивача, що має істотне значення, у зв`язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню.

Згідно частини другої статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Частиною третьою статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Щодо вимог позову про визначення місця проживання дитини.

Рішенням від 14.09.2020 року Заводського районного суду м. Миколаєвау справі № 487/8951/19, залишеним без змін Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.11.2020, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання спільної малолітньої дитини сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 5000 грн. щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з 10.12.2019 року і до повноліття дитини.

Як вбачається з вказаних судових рішень, у березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виключення з актового запису №816, зробленого 05 жовтня 2019 року Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відомостей про нього як батька дитини ОСОБА_6 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.Наступною ухвалою того ж суду від 14 вересня 2020 року за заявою позивача ОСОБА_2 зустрічний позов залишено без розгляду.

Також, як вбачається з вказаної Постанови суду апеляційної інстанції, сторони на теперішній час припинили сімейних відносини, проживають окремо. Дитина перебуває на утриманні позивача. Відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає. Наведені обставини відповідачем не заперечуються.

Згідно Висновку органу опіки та піклування виконкому ММР про визначення місця проживання дитини від 16.12.2022 року - вважає за доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Зазначено, що дитина проживає з матір`ю від народження , матір належним чином забезпечує потреби сина. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану мати з дитиною виїхала до Республіки Польща, а згодом на Кіпр, де перебувають по теперішній час, де мати влаштувалася на роботу, а дитина відвідує дошкільний навчальний заклад.

У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

У частині четвертій статті 29 ЦК Українивизначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) зроблено висновок, що «при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків».

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Так, судом враховується, що суду не надано доказів того, що мати не забезпечує належні матеріально-побутові умови , не має можливості щодо матеріального забезпечення дитини, відсутність надання відповідачем будь-яких заперечнь проти проживання сина з позивачем, враховуючи відносини, які існують між кожним з батьків та дитиною, яка проживає весь час лише з матір`ю та батькоо через певні обставини не спілкується з сином.

За таких обставин, виходячи із закріплених у міжнародному та національному законодавстві принципів пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів, суд дійшов висновку про задоволення позову та необхідність визначення місця проживання малолітньої дитиниразом з матір`ю .

Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.ст. 13, 76, 77 ЦПК України).

Згідно зістаттею 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентуєтьсястаттею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Частинами 1,2ст.70СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК Українивстановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60СК України.

Так, згідно ч. 1ст.76ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.3ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно довідки про детальну інформацію про юридичну особу, ОСОБА_2 є засновником ТОВ "Офіс-Сервіс», яке зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 .

Як доказ наявності у відповідача ферм з майнінгу криптовалюти позивачка надала витяг зрахунку за спожиту електроенергію по особовому рахунку № НОМЕР_3 за період з 2013 року по 2019 рік , де зазначені великі витрати за користування електричною енергією.

Проте такий доказ не може бути прийнятий судом до уваги , оскільки наданий позивачем рахунок за спожиту електроенергію по особовому рахунку № НОМЕР_3 не є тим доказом, який підтверджує використання електричної енергії саме для таких цілей. Більш того із цього розрахунку не вбачається ні те, хто є споживачем - власником вказаного особового рахунок, ні об`єкт, якому надаються послуги з електропостачання відповідним підприємством.

Не є таким доказом і довідка про кількість спожитої електроенергії і сплачених за неї коштів по гаражному боксу № НОМЕР_1 / власник ОСОБА_2 / в гаражному кооперативі «Стапель-4» за 2019-2020 роки від 10 жовтня 2020 року, де головою правління та бухгалтером гаражного кооперативу зазначена причина споживання великої кількості електроенергії : «майнінг крепковалюти» - оскільки такі особи не є суб`єктами визначення підстав споживання електроенергії власником гаражу, тим більше з аналізу написання причини споживання виникає сумніви у розумінні вказними особами процесу такої діяльності і її результату - криптовалюти, а не крепковалюти.

Не доведено суду позивачем також доказів набуття сторонами за час проживання спільного грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, адже обгрунтування нею доходу відповідача за цей час у розмірі 5-6 тисяч доларів США на місяць є лише припущенням, нічим взагалі не підтвердженим, як і передавання її батьком відповідачеві 7000 доларів США.

Клопотань щодо витребування документів на підтвердження майнового стану відповідача та отриманого ним доходу, витребування доказів про зареєстроване за ним майно чи наявності у нього відкритих банківських рахунків та рух коштів по ним - позивач у суді не заявляла.

За такого, у вимогах про стягнення з відповідача на її корсить 30 000 доларів СШа в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, атакож щодо врахування вартості ферм з майнінгу криптовалюти при поділі майна - слід відмовити за недоведеністю позовнихвимог.

Щодо перебування у власності відповідача вказаних гаражних бокксів та визначення їх як спільного сумісного майна подружжя- то позивачем взагалі не надано суду доказів ні перебування цього нерухомого майна у власності відповідача, ні підстав та періоду їх придбання - а фотографії гаражів не є ні належним, ні допустии доказом підтвердження власності на вказане майно будь-якою особою.

Щодо твердження позивача, що сам факт перебування відповідач членом гаражного кооперативу щодо конкретно визначеного гаражного боксу свідчить про придбання ним цього майна - не грунтується на положеннях діючого законодавства та не спростовує вищенаведені висновки суду.

За такого, у вимогах про врахування вартості гароажних боксів при поділі майна - слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Щодо поділу рухомого спільного майна подружжя суд приходить до наступних висновків.

Так, жодна зі сторін не надала суду належних та допустимих доказів ні наявності переліченого майна, ні його вартості взагалі.

Проте, враховуючи часткове визнання позову в цій частині відповідачем, з врахуванням принципу пропрційності та рівності часток подружжя при поділі спільного сумісного майна, враховуючи принцип розподілу речей відповідно до професійних занять кожного подружжя, а також вже визначений сторонами при припиненні спільного проживання подружжя порядок поділу рухомого майна, суд приходить до висновку про часткове задволення позовних вимог в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує судио бґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК щодо принципу стягнення судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог - судовий збір підлягаю відшкодуванню на користь позивачки за рахунок відповідача , а частині несплаченого при подачі позову пропорційно до задоволених позовних вимог ( за одну немайнову вимогу та майнову в мінімальному розмірі враховуючи недоведеність розміру нерухомого майна, що підлягає поділу) - на рахунок держави.

Також з позиваач слід стягнути на користь держави суму судового збору, яка була відстрочена ухвалою суду до ухвалення рішення у справі - пропорційно позовним вимогам,у задоволенні яких було відмовлено, а саме 5 902 грн ( 6810 грн. - 908 грн)

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та коштів та визначення місця проживання дитини - задовольнити частково.

Розірвати шлюб, зареєстрований 22 серпня2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 792.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з їх матір`ю ОСОБА_1 .

Відмовити у задоволенні позовних вимог щодо поділу спільних коштів в сумі 60 000 доларів США по 30 000 доларів США кожному.

Провести поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність ОСОБА_1 наступне майно: електром`ясорубку, блендер , фотоапарат Нікон, монітор комп`ютерний, принтер, телевізор LG з екраном 43 дюйми, один велосипед , кавомашину.

Виділити у власність ОСОБА_2 наступне майно: телевізор LG з екраном у 32 дюйми , пилосос, один велосипед, монітор та принтер, стіл комп`ютерний, дві станції для заправки картріджів .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір на користь держави в розмірі 1816 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір на користь держави в розмірі 5 902 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22 травня 2023 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО