Справа № 458/1393/18 Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П.
Провадження № 22-ц/811/3010/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Матяш С.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 11 лютого 2017 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у неї кошти в розмірі 256 737,50 гривень, що еквівалентно 9500,00 доларам США станом на день позики згідно з офіційним курсом НБУ. Стверджує, що факт укладення договору позики підтверджується розпискою про отримання коштів, написаною відповідачем в присутності свідків в момент отримання коштів. Зазначає, що відповідач зобов`язався повернути кошти до 01 березня 2017 року, а у випадку прострочення повернення боргу сплатити штраф у розмірі 10 відсотків за один місяць. Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у справі №458/1007/17, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 436 201,75 гривень, що еквівалентно 16 472,87 доларам США, що складається з основної суми боргу та 10 відсотків за кожен місяць прострочення за період з 01 березня 2017 року по 01 жовтня 2017 року, а також судові витрати. На підставі вищезазначеного рішення суду Турківським районним судом Львівської області видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання у Турківський районний відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області. Вказує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним. Наголошує, що відповідач не сплатив суми заборгованості, відтак, згідно з умовами договору позики він зобов`язаний за кожен місяць прострочення сплатити 10 відсотків від суми заборгованості, що за період з 01 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року становить 358 928,50 гривень, що еквівалентно 12 718,94 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ. Вважає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року в розмірі 24 852,14 гривень. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 383 780,64 грн., що еквівалентно 13 599,60 доларам США, згідно з офіційним курсом НБУ на момент пред`явлення позову.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 358 928,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3589,38 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за договором позики від 11 лютого 2017 року, боржник зобов`язується повернути кошти з нарахуванням відсотків на залишок боргу з розрахунку 10 % в місяць, однак, суд першої інстанції безпідставно стягнув кошти в розмірі 10 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України замість 10 % в місяць на залишок суми боргу, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору позики. Зазначає, що право нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку дії договору, права та інтереси позикодавця можуть бути забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вважає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Вказує, що розписка може бути підтвердженням виключно факту укладення договору позики, його істотних умов та посвідчує передання коштів позичальнику, однак не може посвідчувати умови відповідальності сторін та умови визначення відсотків річних, які сплачуються на підставі ст. 625 ЦК України. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого у позивача виникло право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, на стягнення суми боргу з нарахуванням відсотків на залишок боргу з розрахунку 10 % в місяць, що становить 358 928,50 грн., оскільки такий розмір процентів встановлено договором, однак, вираження грошових коштів, які є предметом позики, в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті унеможливлює нарахування інфляційних втрат на грошові кошти, відтак, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року в розмірі 24 852,14 гривеньне підлягає до задоволення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 256 737,50 грн., що еквівалентно 9500,00 доларів США, які зобов`язався повністю повернути до 01 березня 2017 року включно, а у випадку несвоєчасного повернення позики, тобто після 01 березня 2017 року, зобов`язувався повернути позику з нарахуванням відсотків на залишок боргу з розрахунку 10 % в місяць.

Заочним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року, з врахуванням ухвали Турківського районного суду Львівської області від 20 квітня 2018 року про виправлення описки, у справі № 458/1007/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 436 453,75 грн. боргу за договором позики, що станом на 18 жовтня 2017 року еквівалентно 16 472,87 доларам США, а також 4362,02 гривень на відшкодування судових витрат у виді судового збору, а всього 440 815,77 грн, що станом на 04 квітня 2018 року еквівалентно 16 732,66 доларів США.

07 травня 2018 року Турківським районним судом Львівської області видано виконавчий лист № 458/1007/17 на виконання вищезазначеного заочного рішення суду.

11 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Турківського районного відділу виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про відкриття виконавчого провадження, пред`явивши до виконання виконавчий лист № 458/1007/17 від 07 травня 2018 року, виданий Турківським районним судом Львівської області.

Постановою начальника Турківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимовича В.В. від 12 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження відкрито виконавче провадження № 56586712 з виконання вищезазначеного виконавчого листа.

Постановою начальника Турківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимовича В.В. від 04 жовтня 2019 року про закінчення виконавчого провадження виконавче провадження №56586712 з виконання виконавчого листа № 458/1007/17, виданого 07 травня 2018 року Турківським районним судом Львівської області, закінчено відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частинами першою-другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за весь час прострочення та 10 % за кожен місяць прострочення від позиченої суми відповідно до умов розписки.

В розписці від 11 лютого 2017 року передбачений термін дії договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , до 01 березня 2017 року включно.

Як вбачається з розписки від 11 лютого 2017 року, у випадку несвоєчасного погашення позики, тобто після 01 березня 2017 року, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти з нарахуванням відсотків на залишок боргу з розрахунку 10 % в місяць.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у справі № 458/1007/17, в позовній заяві просила стягнути заборгованість за договором позики від 11 лютого 2017 року, що складається з суми основного боргу в розмірі 256 737,50 грн., що еквівалентно 9 695,52 доларів США, станом на 18 жовтня 2017 року, та 10 % за кожен місяць від позиченої суми за період з 01 березня 2017 року по 01 жовтня 2017 року в розмірі 179 464,25 грн., що еквівалентно 6 777,35 доларів США.

Зі змісту заочного рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у справі № 458/1007/17 вбачається, що, задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції, враховуючи обставини справи, встановлені судом, дійшов висновку про підставність позовних вимог, оскільки отримавши від ОСОБА_3 позику відповідач зобов`язався повернути позичені кошти позикодавцю зі сплатою процентів за користування позиченими коштами згідно з умовами укладеного договору.

Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначені в розписці 10 % за кожен місяць від позиченої суми є процентами в розумінні ст. 1048 ЦК України, відтак, є коштами за користування чужими грошима, отриманими в позику, а не коштами, які повинен сплатити позичальник за несвоєчасне повернення позичених коштів.

Згадане заочне рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у справі № 458/1007/17 набрало законної сили, не оскаржувалося в тому числі і позивачкою, що свідчить про те, що вона погодилася з висновками суду про те, що 10 % за кожен місяць від позиченої суми є процентами за користування позиченими коштами, що підлягали стягненню з позичальника і які стягнуто заочним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у справі № 458/1007/17.

Крім цього, обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка також покликається на положення статті 1048 ЦК України та, надаючи розрахунок заборгованості, вказує на те, що заборгованість нараховується в розмірі 10 % від позиченої суми за кожен місяць згідно умов розписки від 11 лютого 2017 року на момент пред`явлення позову.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту розписки від 11 лютого 2017 року вбачається, що обов`язок зі сплати коштів з нарахуванням відсотків на залишок боргу з розрахунку 10 % в місяць виникає у позичальника лише у випадку несвоєчасного повернення коштів, тобто, у разі порушення виконання зобов`язання за договором позики.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Оскільки строк дії договору позики закінчився 01 березня 2017 року, ОСОБА_3 пред`являла вимогу про стягнення 10 % від позиченої суми за кожен місяць згідно умов розписки від 11 лютого 2017 року за період з 01 березня 2017 року по 01 жовтня 2017 року, яку задоволено заочним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у справі № 458/1007/17, відтак, в подальшому у позивачки, як позикодавця, не виникало право нараховувати, передбачені розпискою відсотки з розрахунку 10 % в місяць на залишок боргу.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування процентів за ст. 625 ЦК України тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Висновки суду першої інстанції про те, що договором позики від 11 лютого 2017 року встановлений інший розмір процентів, а саме, 10 % в місяць на залишок боргу, а не 3 % річних від простроченої суми, які боржник зобов`язаний сплатити відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, є помилковими, оскільки передбачений договором позики обов`язок позичальника повернути кошти з нарахуванням відсотків на залишок боргу з розрахунку 10 % в місяць у випадку несвоєчасного погашення позики виникає щомісячно, змінюючи при цьому розмір залишку боргу, а тому не може бути визначеним ч. 2 ст. 625 ЦК України розміром компенсації за користування утримуваними боржником грошовими коштами. .

Разом з тим, обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, виникає лише на вимогу кредитора.

Слід зазначити, що з вимогою про стягнення коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачка не зверталася, розрахунку 3 % річних від простроченої суми не надала, як і не надала доказів, що договором чи законом встановлений інший розмір процентів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 358 928,50 гривень, що еквівалентно 12 718,94 доларів США, за період з 01 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року не підлягає до задоволення.

Крім стягнення 10 % в місяць на залишок боргу в розмірі 358 928,50 гривень, що еквівалентно 12 718,94 доларів США, за період з 01 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року, позивачка також просила стягнути інфляційні втрати за весь час прострочення в розмірі 24 852,14 грн.

Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому, враховуючи те, що позика надана в еквіваленті до іноземної валюти індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

До таких висновків дійшов Верховний Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Оскільки предметом грошового зобов`язання за оспорюваним договором позики є грошові кошти, еквівалент яких визначений у доларах США, втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, то підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за несплату відсотків відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18.05.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк