Справа №489/5929/20 Головуючий суду першої інстанції Нікітін Д. Г.
Провадження №22-ц/812/353/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2023 року, ухвалене об 11 год 30 хв під головуванням судді Нікітіна Д. Г. в приміщенні суду в м. Миколаєві, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

16 лютого 2011 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 05 жовтня 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 14 351,28 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредита у сумі 10 997,99 грн та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3353,29 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 14 351,28 грн, а також судовий збір в сумі 2102 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2023 року у задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що сторони не дійшли згоди стосовно розміру відсотків за користування кредитом, що є істотною умовою договору, а тому Банк не міг нараховувати відсотки і стягувати їх з відповідача. Також судом зазначено, що калькуляція здійснених відповідачем платежів на погашення заборгованості, вказує на відсутність боргу за кредитним договором.

Не погодившись із вказаним рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Також Банк просив прийняти в якості доказу довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» по договору №SAMAB0603 від 06.08.2011 р. Обґрунтовуючи неподання зазначеного доказу до суду першої інстанції, Банк зазначав, що справа розглядалася в порядку спрощеного провадження, а тому його представник участі у судових засіданнях не приймав. Крім того, суд першої інстанції не постановляв ухвалу про витребовування доказів, а тому про необхідність таких процесуальних дій Банк дізнався лише після ознайомлення з текстом рішення суду.

ОСОБА_1 надав відзив, в якому просив відмовити у прийнятті нових доказів по справі, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. ОСОБА_1 вказував, що Банк не обґрунтував причин, які б свідчили про поважність не надання доказів до суду першої інстанції, а тому клопотання про прийняття до розгляду судом апеляційної інстанції довідки про умови кредитування є безпідставним. Крім того, у наданій Банком довідці вказано, що вона стосується кредитного договору №SAMAB0603 від 06 серпня 2011 року, а доказів того, що вона взаємопов`язана із кредитним договором без номеру від 16 лютого 2011 року Банком не надано.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини 1 статті 1056-1 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.15). Проценти за користування кредитними коштами у цьому договорі сторонами узгоджені не були.

Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідачем не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

Протягом дії договору позичальником було отримано дві кредитні картки: 01 лютого 2011 року строком дії до 28 лютого 2015 року, 07 серпня 2015 року строком дії до 31 серпня 2019 року (а.с.14).

16 лютого 2011 року ОСОБА_1 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 1000 грн, який 24 квітня 2011 року було збільшено до 1900 грн, 27 червня 2011 року до 6300 грн, 11 серпня 2013 року до 7600 грн, 25 лютого 2015 року зменшено до 7300 грн, а 03 березня 2020 року остаточно зменшено до 0 грн (а.с.13).

Виписка по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості свідчать, що за період з 16 лютого 2011 року по 05 жовтня 2020 року відповідач отримав кредитні кошти в сумі 16 380,20 грн, а на погашення заборгованості спрямував 46 138,50 грн.

Отже, вказане свідчить, що відповідач станом на 05 жовтня 2020 року не мав зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк» за укладеним кредитним договором, оскільки на вказану дату виконав усі зобов`язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку. Позивач не довів належними доказами наявність у відповідача зобов`язань щодо сплати відсотків, а тіло кредиту він погасив, тому не має кредитних зобов`язань перед позивачем.

Колегія суддів не прийняла до розгляду новий доказ, поданий Банком, а саме довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» по договору №SAMAB0603 від 06.08.2011 р., з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведеної норми свідчить, що учасник справи, який подає нові докази до суду апеляційної інстанції, має належним чином обґрунтувати наявність причин, що об`єктивно не залежали від нього, що унеможливили подання цього доказу до суду першої інстанції. Приймаючи новий доказ у суді апеляційної інстанції, суд має обґрунтувати своє рішення, встановити, що такі докази не могла сторона подати до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові від 08 вересня 2021 року у справі №369/7772/15-ц (провадження №61-12848св21) Верховний Суд зазначив, що "тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні".

Судом не було встановлено існування об`єктивних перешкод, що позбавили Банк можливості надати вищевказаний доказ до суду першої інстанції. Відповідач заперечував проти позову у суді першої інстанції у тому числі з тих підстав, що позивач не надав суду доказів щодо визначеної процентної ставки. З відзивом відповідача Банк був ознайомлений і мав можливість саме до суду першої інстанції надати докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Таким правом у суді першої інстанції Банк не скористався.

До того ж поданий Банком доказ не має відношення до справи, оскільки, кредитний договір був укладений 16 лютого 2011 року, а подана Банком довідка датована 06 серпня 2011 року. Крім того, зазначена у довідці процентна ставка не відповідає процентній ставці, вказаній у розрахунку заборгованості та виписці по банківському рахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки його висновки відповідають обставинам справи та вимогам законодавства.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 19 квітня 2023 року.