Житомирський апеляційний суд
Справа №290/664/21 Головуючий у 1-й інст. Остропілець Є. Р.
Категорія 66 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №290/664/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Остропільця Є.Р. у м.Чуднові,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , зі зняттям її з реєстраційного обліку в даній квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору дарування від 04 вересня 2014 року є власником квартири АДРЕСА_1 . З відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 07 жовтня 2011 року. ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі, оскільки після розірвання шлюбу вони продовжували проживати спільно однією сім`єю. Проживати в квартирі відповідач припинила два роки тому, будь-яких особистих речей ОСОБА_2 у квартирі немає, участі у сплаті комунальних послуг вона не приймає, адже не проживає в квартирі, що підтверджується довідкою селищної ради та актом обстеження. На його вимоги знятися з реєстраційного обліку ОСОБА_2 відповідає відмовою, хоча проживає за іншою адресою. Натомість, відповідач прагне зареєструвати у спірному житлі ще дитину, яку народила від іншого чоловіка.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції, прийнявши до уваги пояснення представника відповідача, не витребував будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не прийняв його ( ОСОБА_1 ) заперечень щодо неправдивих пояснень представника відповідача. Посилається на те, що ним заявлений позов з підстав, передбачених ст.405 ЦК України, а суд застосував до спірних правовідносин положення ст.71 ЖК України. Також суд не прийняв до уваги заяви відповідача до навчальних закладів м.Чуднова про прийняття дітей на навчання за 2019-2020 роки, до відділу праці, соціального захисту населення та охорони здоров`я Чуднівської міської ради про призначення соціальної допомоги, компенсації та пільг із датою звернення 03 червня 2021 року, в яких ОСОБА_2 постійно зазначала адресу - м.Чуднів. Будь-яких речей відповідача в його квартирі немає, вона їх вивезла у 2019 році. Переконаний у тому, що відповідач створила сім`ю без реєстрації шлюбу та народила дитину від іншого чоловіка. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу.

Посилається на те, що ОСОБА_2 з осені 2019 року була вимушена тимчасово покинути місце постійного проживання, оскільки її колишній чоловік зловживав спиртними напоями, вчиняв дебоші в сім`ї, наносив їй побої, чим примусив разом із дітьми покинути спірну квартиру. У зв`язку з військовим станом відповідач із дітьми проживає у Німеччині та реєстрація за місцем проживання: АДРЕСА_2 дозволяє отримувати соціальну допомогу на дітей в Україні та наразі в Німеччині. Вважає, що визнання її такою, що втратила право на користування квартирою та зняття з обліку негативно вплине на неї та дітей, оскільки квартира є єдиним житлом, в якому вона на законних підставах із дітьми зареєстрована та проживає. Вона жодним чином не перешкоджає позивачу користуватися нерухомим майном. Просить відшкодувати витрати, понесені нею на професійну правничу допомогу, в сумі 37 000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його адвокат Чорноус А.А. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Адвокат відповідача ОСОБА_2 Остапчук В.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис від 07 жовтня 2011 року №26 (а.с.7).

На підставі договору дарування, який укладений 04 вересня 2014 року та посвідчений у нотаріальному порядку, позивач ОСОБА_1 набув у власність трикімнатну квартиру з службовими приміщеннями за АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Як слідує із акта обстеження житлових умов від 31 травня 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: позивач ОСОБА_1 ; відповідач ОСОБА_2 (дружина з якою розірваний шлюб); син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9). У акті одночасно зазначено, що відповідач та діти не проживають за вищевказаною адресою реєстрації понад два роки та позивач проживає один.

Із змісту довідки старости Романівського старостинського округу №10 від 21 липня 2021 року №268 вбачається, що відповідач разом із дітьми проживала за адресою місця реєстрації до 2019 року (а.с.8).

Паспортами сторін підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_2 позивач зареєстрований 20 жовтня 2014 року, а відповідач за цією адресою зареєстрована 26 березня 2015 року (а.с.4,94).

Сторони не заперечують тих обставин, що після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю, а тому відповідач вселилася у спірну квартиру, яка на праві власності належить позивачу, як член його сім`ї, та позивач у свій час надав згоду на вселення відповідача, як члена своєї сім`ї. Такі обставини не суперечать та підтверджуються хронологією вищевказаних подій.

Із змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги слідує, що як на правову підставу для задоволення позову позивач посилався на норму частини другої ст.405 ЦК України.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст.405 ЦК України).

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним

у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (частини перша та четверта ст.156 ЖК України).

Відповідно до частини другої ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року в справі № 157/648/20 зазначено, що: «відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із частиною четвертою ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у ст.ст.401-406 ЦК України. За змістом ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною другою ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст.ст.405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін»;

«У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої ст.10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції».

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що позивач не довів факт відсутності ОСОБА_2 (колишнього члена його сім`ї) у спірній квартирі понад рік без поважних причин, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову про визнання її такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням на підставі частини другої ст.405 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на доведеність вибуття відповідача на постійне проживання до іншого населеного пункту, тобто на те, що у зверненнях до компетентних органів відповідач зазначала місцем свого проживання місто ОСОБА_7 не змінює висновків суду першої інстанції, оскільки не доведено непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин. Навпроти, відповідач не втрачає інтерес до спірного житла, періодично з`являється за місцем реєстрації, не має іншого житла та відноситься до спірної квартири як до постійного житла, яке вона вимушена була тимчасово залишити з поважних причин.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

За таких обставин, позивач не довів факт відсутності ОСОБА_2 , яка

є колишнім членом сім`ї позивача, у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у відповідній частині.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства (ст.405 УК України), а саме, від вирішення вимоги про позбавлення права користування жилим приміщення. Отже, вимога про зняття з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про визнання особи такою, що витратила право користування жилим приміщення. При незадоволенні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вимога про зняття з реєстраційного обліку також задоволеною бути не може, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову й у цій його частині.

Разом із тим, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.ст.71-72 ЖК України, дія яких поширюється на користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, та не звернув увагу на ту обставину, що позивачу спірна квартира належить на праві власності згідно з договором дарування.

Відповідно до ст.376 ЦПК України застосування закону, який не підлягає застосуванню, є підставою для зміни рішення. Отже, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції та виключає із його мотивувальної частини посилання на положення ст.ст.71-72 ЖК Української РСР.

Відповідач просить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 37 000 грн, які підтверджує договором-дорученням про надання правової допомоги від 30 липня 2021 року, що укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Остапчуком В.О.; актом виконаних робіт від 01 лютого 2023 року на 37 000 грн (а.с.212-213).

Перелік наданих юридичних послуг за період із 30 липня 2021 року по 01 лютого 2023 року: підготовка та написання відзиву на позовну заяву 5 000 грн; підготовка та написання клопотання про відвід суддів (два клопотання по 2 500 грн) 5 000 грн; підготовка та написання відзиву на апеляційну скаргу 2 000 грн; підготовка до судових засідань та участь в судових засіданнях 20 000 грн; надання консультацій тощо 5 000 грн.

Відповідно до частини третьої ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

У акті виконаних робіт щодо послуг адвоката на стадії апеляційного перегляду лише прописано написання відзиву на апеляційну скаргу в сумі 2 000 грн., а решта послуг була надана адвокатом відповідачу в суді першої інстанції, які суд апеляційної інстанції не уповноважений вирішувати за суд першої інстанції. Участь у судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій не конкретизована та прописана одною сумою. Отже, є доведеним та належить стягнути на підставі ст.ст.133,137,141 ЦПК України з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 грн, враховуючи принцип рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності. Окрім того, при визначенні суми відшкодування колегія суддів виходить також із критеріїв реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин цієї справи.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на положення норм ст.ст.71,72 ЖК Української РСР.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: