№336/1876/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боєва Є.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову зазначила, що 07.12.2018 року був укладений шлюб. Спочатку їхнє сімейне життя складалось добре, але проте протягом останніх років сімейні стосунки між сторонами погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та, як наслідок, до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин відсутності взаєморозуміння між ними. Більше того сторони втратили почуття любові та поваги один до одного.

Рішення про розірвання шлюбу позивач прийняла остаточно і змінювати його не має намірів, оскільки примирення між позивачем та відповідачем неможливе.

А тому, подальше спільне життя і збереження шлюбу є таким, що суперечить їхнім інтересам.

Крім того, зазначає, що від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час неповнолітня дитина проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у вихованні та житті дитини не приймає взагалі.

Позивач самотужки змушена нести тягар утримання дитини. Позивач не працю та не має доходу, а тому самостійно не може забезпечити вимоги дитини.

Таким чином, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим ніж прожитковий мінімум.

Відповідач на теперішній час фінансово забезпечений, має своє житло, автомобіль, працевлаштований, також має додатковий дохід, бо займається продажем автомобілів. Інших утриманців не має, а тому позивач вважає що він може сплачувати аліменти.

На підставі викладеного просить:

- Розірвати шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 07.12.2018 року, який зареєстрований Комунарським районним у м. Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1085.

- Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

- Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 6080 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 1073,60 грн.

27.04.2023 року відповідач надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що проти розірвання шлюбу не заперечує, оскільки зберегти шлюб неможливо, але заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 5000 грн., та витрати на правничу допомогу. Мотивуючи свою позицію тим, що матеріальну допомогу на утримання сина він надає добровільно, але ті обставини, що він не бере участі у житті дитини не відповідає дійсності . Так як, позивач створює йому перепони у спілкуванні з сином, через що відповідач звернувся до органів опіки із заявою щодо можливості у спілкуванні з сином. Відповідач зазначає, що він офіційно працевлаштований і має заробітну плату в розмірі 7993, 79 грн., значного майна не має, відповідач не є фізичною особою підприємцем. І такий розмір аліментів поставить відповідача в тяжке матеріальне становище. На підставі зазначеного, просить стягнути з нього аліменти в розмірі частини усіх видів його доходу, але не більше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, або 1136 гривень. Крім того, долучив до відзиву клопотання про зменшення розміру судових витрат на правову допомогу, де зазначив, що розмір є неправильним і несправедливим, оскільки в матеріалах справи відсутні відповіді докази на підтвердження витрат.

09.05.2023 року позивач подала відповідь на відзив, де зазначила, що твердження відповідача про надання матеріальної допомоги дитині протягом всього час не відповідають дійсності. Докази, які б свідчили про цей факт він не надав. Зазначає, що довідку про доход, яку надав відповідач у якості доказів отримання офіційного заробітку не може бути прийнята судом, як належний та допустимий доказ у справі, оскільки довідці майже рік. По друге в ній відображені лише суми податків від офіційних відомих доходів відповідача, реальних доходів вона не містить. По третє, в довідці можна побачити сліди додаткового доходу відповідача у вигляді торгівлі транспортними засобами,. По четверте, орган, що надав відповідний документ сам зазначив: інформація потребує уточнення у податкових агентів. З наведених вище підставі просила позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09.03.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 14.06.2023 було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про перехід розгляду справи зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи із повідомленням (викликом) сторін.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 07 грудня 2018 року, Комунарським районним у м. Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1085 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 ). Згідно із вказаним свідоцтвом про народження позивачка є матір`ю дитини, відповідач батьком.

Дитина проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 26.04.2023 року ОСОБА_2 мав дохід за 3 по 4 квартал 2022 року у вигляді заробітної плати. В липні 2022 р. - 12 117,81 грн., у серпні грудні 2022 р. 7993, 79 грн. щомісячно. Крім того, мав разовий дохід за відчуження рухомого майна.

Як визначає ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі ст.ст. 105, 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Оскільки позивач вказала на неможливість збереження шлюбу та подальшого спільного життя із відповідачем, а відповідач визнав вимоги про розірвання шлюбу, суд вбачає підстави для задоволення позову.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини суд зазначає таке.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За приписами ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, дітей віком до 6 років, становить: 2 272 грн.

Згідно з частинами першою, другою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Згідно з п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі - Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини.

Відомостями з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків встановлено, що відповідач мав дохід з 3 по 4 квартал 2022 року у вигляді заробітної плати. В липні 2022 р. - 12 117,81 грн., у серпні грудні 2022 р. 7993, 79 грн. щомісячно. Крім того, мав разовий дохід в розмірі 155 400 грн. від відчуження рухомого майна у листопаді 2022 року..

Посилання позивача, що ОСОБА_1 має постійний дохід від продажу автомобілів, суд відноситься критично, адже наданими доказами підтверджено одноразове відчуження нерухомого майна

Крім того, позивач ОСОБА_1 , не надала належних доказів на обґрунтування заявленого нею розміру аліментів на утримання дитини щомісячно в розмірі 5000 грн.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Наявні у справі докази свідчать про те, що стягнення з ОСОБА_2 , аліментів у розмірі 5000 грн. щомісячно буде надмірним тягарем для платника аліментів.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням принципу розумності та справедливості суддя дійшов висновку про те, що аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з відповідача слід стягувати аліменти в розмірі 3000 грн. щомісячно.

Що заперечення відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Позивачем були надані: договір про надання правової допомоги № 0802/а від 08.02.2023 року, квитанція від 02.08.2023 на суму 6080 грн., акт приймання наданих послуг від 08.05.2023 на суму 6000 грн., а тому суд вважає, що витрати на правову допомогу у сумі 6000 грн. знайшли своє підтвердження, обсяг наданих правових послуг є співмірним із складністю справи, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору.

Оскільки відповідач визнав позовну вимогу про розірвання шлюбу, 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору за вказаного вимогу підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 105, 110, 112, 180-183, 191 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 141-142, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Комунарським районним у м. Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблений актовий запис № 1085.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в твердій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно з 06 березня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 , аліментів у межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, а саме 538,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 536,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. (шість тисяч) грн.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Боєв Є.С.

14.06.23