БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/171/23
Провадження № 2/730/68/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2023 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Ріхтера В.В.,

з участю секретаря судового засідання Магомедової О.В.,

позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника позивача - адвоката Приходько І.А. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни справу за позовом ОСОБА_1 до Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що розпорядженням Борзнянської РДА Чернігівської області від 08.09.2004 р. № 340 громадянці-власнику сертифіката ОСОБА_1 передано у власність земельну частку (пай) площею 1,51 га (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства із земель колишньої колективної власності КСП «Омбиське» на території Омбиської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області.

На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЧН № 049162 на право власності на земельну ділянку площею 1,51 га, кадастровий номер :02:001:0002, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Омбиської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області.

Після адміністративно-територіальної реформи в 2020-2021 р.р. вказана земельна ділянка віднесена в адміністративні межі Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області.

Однак, Борзнянська РДА Чернігівської області в 2005 році розділила її земельну ділянку на дві інші земельні ділянки й передала їх у власність іншим особам.

Так, щодо частини земельної ділянки ОСОБА_1 площею 1,2101 га існує чинне право власності у іншої особи ОСОБА_2 , який набув її у власність в порядку спадкування на підставі рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 15.09.2015 р. в справі № 730/924/15-ц. Успадкована ним земельна ділянка належала ОСОБА_3 згідно з державним актом серії ЯА № 750074 на право власності на земельну ділянку на території Омбиської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, кадастровий номер :02:001:1093, виданим на підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області від 29.06.2005 р. № 198.

На підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області від 29.06.2005 р. № 198 сформована земельна ділянка площею 0,436 га, кадастровий номер :02:000:1094 (пай № 169), що перебуває у державній власності (згідно з відомостями з Публічної кадастрової карти).

У зв`язку з викладеними обставинами позивач зверталася до суду з позовом про витребування своєї земельної ділянки від ОСОБА_2 . Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24.02.2020 р. по справі № 730/1154/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Як встановлено у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 р. по справі № 730/1154/19, наявні у справі викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), фрагменти карти схеми розміщення земельних ділянок, які надані відділом у Борзнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, вказують на те, що земельна ділянка ОСОБА_2 із кадастровим номером :02:001:1093 має накладення на земельну ділянку, на яку ОСОБА_1 17.09.2004 р. отримала державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області від 08.09.2004 р. № 340. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обидві земельні ділянки, щодо яких є часткова накладка, зареєстровані у цьому державному реєстрі та мають кадастрові номери.

Оскільки земельна ділянка ОСОБА_1 площею 1,51 га, кадастровий номер :02:001:0002, фактично була розформована та передана Борзнянською РДА Чернігівської області у приватну власність ОСОБА_3 , спадкоємцем якої є ОСОБА_2 , позивачку було позбавлено її власності.

Відомості про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 площею 1,51 га, кадастровий номер :02:001:0002, не сформована та відсутня в просторовій базі даних Державного земельного кадастру, підтверджується листом відділу у Борзнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 20.07.2021 р. № 29-25-0.24-117/104-21.

Відтак, наявний у позивача державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 049162 від 17.09.2004 р. не може підтверджувати її право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0002, у зв`язку з припиненням її існування як об`єкту цивільних прав внаслідок дій Борзнянської РДА Чернігівської області.

Як зазначає позивач, з метою відновлення порушених прав позивача на земельну ділянку-пай шляхом його нового виділу в натурі та оформлення нових правовстановлюючих документів необхідно в судовому порядку визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 049162 від 17.09.2004 р.

Враховуючи зміні у законодавстві, належним відповідачем у цій справі є Крутівська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначили, що попередньо земельна ділянка була сформована та їй було надано кадастровий номер. На земельну ділянку оформлений договір оренди з сільхозпідприємством до 2032 року та позивач отримує за неї орендну плату, договір є чинним. Однак, представником позивача було з`ясовано, що на день розгляду справи у суді відсутні координати кадастрових точок земельної ділянки, чому так сталося, не є зрозумілим. Позивач розуміє, що діями держави їй нанесено шкоду.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся. З жодними заявами до суду не звертався.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, а це не оспорюється жодним суб`єктом, а також було предметом дослідження суду у справі № 730/1154/19, що ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЧН № 049162 на право власності на земельну ділянку площею 1,51 га, кадастровий номер :02:001:0002, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Омбиської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області. Однак, Борзнянська РДА Чернігівської області в 2005 році розділила її земельну ділянку на дві інші земельні ділянки й передала їх у власність іншим особам.

Наразі, земельна ділянка ОСОБА_1 площею 1,51 га, кадастровий номер :02:001:0002, не сформована та відсутня в просторовій базі даних Державного земельного кадастру, що підтверджується листом відділу у Борзнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 20.07.2021 р. № 29-25-0.24-117/104-21.

Фактично у позивача наявний лише чинний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 049162 від 17.09.2004 р., проте фізично відсутня земельна ділянка з відповідними межами.

Як спосіб захисту, з метою відновлення порушених прав, позивач просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 049162 від 17.09.2004 р., оскільки у подальшому вона може звернутися до сільської ради для можливості відведення їй іншої земельної ділянки у такому ж розмірі, однак у іншому місці.

Фактично перед судом постає єдине питання: оцінити ефективність способу захисту, обраного позивачем, чи призведе визнання недійсним державного акта до відновлення порушених прав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Водночас засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 13 грудня 2021 року у справі № 761/33286/15 зазначено, що: «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом».

У постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата ВС вказала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

До прав, які підлягають судовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Загальні засади цивільного законодавства і засади здійснення судочинства закріплюють право особи на захист у суді будь-яких порушених або невизнаних прав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 916/1415/19 вказала, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійним, що належить саме позивачу, не є ефективним способом захисту прав і законних інтересів особи (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

Обраний позивачем спосіб захисту жодним чином не відновить порушене право позивача, а навпаки, погіршить становище через скасування відповідного акта, який є чинним, та підстав для скасування якого немає.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Також Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, зокрема, про це йдеться і в постанові №939/1078/20 від 19.05.2021р.

За таких обставин, враховуючи наведене, слід відмовити в задоволенні позову.

Окремо суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як убачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України передбачається, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6- 319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

У своїй Постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-33цс13 у подібних правовідносинах Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Також, у Постанові від 24 квітня 2013 року у справі №6-14цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей116, 118 ЗК України, є недійсним.

За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2824цс15, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6/319цс15 визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З викладеного вбачається, що вимога про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку є належним способом захисту порушених прав.

Однак, виходячи з позицій, що викладені у вище перерахованих судових рішеннях, вимога про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку стосується не первісного державного акта, а виключно державних актів, що видавалися пізніше, та які порушують право позивача, державний акт якого видавався першим.

Тому, на думку суду, у даній конкретній справі, посилання позивача на такий спосіб захисту не є релевантним до фактичної ситуації.

Що стосується іншої позовної вимоги - скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, то, оскільки вона є похідною від первісної позовної вимоги, суд не надає їй окремої правової оцінки, та вважає, вона також не підлягає задоволенню.

За таких обставин, враховуючи все вище наведене, слід відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та проголошено 19 квітня 2023 року.

Суддя Ріхтер В.В.