Справа № 357/1404/23
Провадження № 2/357/981/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Мартиненко Є. Є.,

За участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні суду м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій остання просить суд визнати недійсним договір дарування 1/10 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено нотаріусом Узинської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В та зареєстровано в реєстрі за номером 2667.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 вересня 2021 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування 1/10 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено нотаріусом Узинської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В та зареєстровано в реєстрі за номером 2667. ОСОБА_1 була єдиним власником 1/2 частини будинку, яка є її єдиним житлом, не мала наміру її відчуження шляхом укладення безоплатного договору та помилялася стосовно природи правочину, укладавши замість договору сервітуту, який передбачено статтею 404 Цивільного кодексу України, договір дарування. Оскільки після укладення оспорюваного договору позивач зрозуміла, що помилилася щодо природи правочину, так як мала на меті укладення договору сервітуту, а не договору дарування. Позивач не правильно сприйняла предмет та інші умови договору, що вплинуло на її волевиявлення. Мотивом укладення договору з боку позивача було не залишити ОСОБА_2 без реєстрації, а тому вона помилялася стосовно істотних умов та змісту договору дарування. Позивач вважає, що вчинила договір дарування помилково, тобто як помилково укладений договір, оскільки мала намір надати можливість ОСОБА_2 бути зареєстрованим у її частині будинку.

07 лютого 2023 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 06 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05 квітня 2023 року.

Ухвалою суду від 05 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 квітня 2023 року.

В судовому засіданні 19 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задоволити. Додатково пояснила суду про те, що вона має намір скасувати договір дарування частки житлового будинку своєму колишньому чоловікові, так як останній зловиживає спиртними напоями, має непристойну поведінку і його бояться діти. Вона не мала наміру дарувати частину житлового будинку відповідачу, а лише хотіла зареєструвати його в даному приміщенні, з метою отримання житлової субсидії.

В судовому засіданні 19 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Додатково пояснив суду про те, що він з 2018 року по 2022 рік перебував у шлюбі з позивачкою. В 2021 році вони за спільні грошові кошти придбали половину житлового будинку, проте ріелтор їм порекомендувала оформити вказану угоду як договір дарування на дружину. В подальшому, через те, що він не міг бути зареєстрованим у придбаному житловому будинку, його дружина подарувала йому 1/10 частину придбаного будинку, в якому він має право право проживати.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 показала суду про те, що вона є матір`ю позивача. Діти складади грошові кошти на будинок і вона також їм в цьому допомогала. Для того щоб донька могла зареєструвати в будинку свого чоловіка, вона подарувала йому частину даного будинку. Наразі у дітей зіпсувалися стосунки і вони не можуть разом проживати.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Сторони перебувають у шлюбі між собою з 09 листопада 2019 року (а.с.14).

13 вересня 2021 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_1 договір дарування, згідно з яким подарувала останній 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п.2.1 договору, дар сторони оцінюють в сумі 255 703,00 грн. (а.с.6-7). Вказаний договір зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 вересня 2021 року Узинською міською державною нотаріальною конторою (а.с.8).

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 (дарувальник) уклала з ОСОБА_2 (обдарованим) договір дарування, згідно з яким подарувала останньому 1/10 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п.2.1 договору, дар сторони оцінюють в сумі 20 000,00 грн. Згідно п.3.1 договору сторони стверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам, не є фіктивним чи удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; їхня цивільна дієздатність не обмежена; укладенням договору не порушуються права та законні інтереси третіх осіб. Згідно п.3.4 договору, дарувальнику відомо, що договір дарування є безоплатним та він не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Згідно п.3.6 договору, сторони проінформували один одного, що кожен з них в цей час не перебуває під піклуванням, не позбавлений дієздатності, не страждає захворюванням, перешкоджаючим усвідомити суть договору, що укладається. Відсутня помилка, обман, тяжкі обставини або загроза чиєїсь сторони, що змушує здійснити даний правочин на надто невигідних умовах. Згідно п.3.7 договору, сторони підтверджують про відсутність у них заперечень щодо кожної з умов договору, а також те, що кожна із сторін однаково розуміє значення, умови та правові наслідки договору, договір відповідає їх волевиявленню, про що будуть свідчити їх особисті підписи на цьому договорі. Договір дарування посвідчено ОСОБА_5 , нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 1/10 частки житлового будинку перевірено (а.с.9-10). Вказаний договір зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 листопада 2021 року Узинською міською державною нотаріальною конторою (а.с.11).

Позивачем долучено до позовної заяви лист Білоцерківського районного управління поліції від 14.12.2022 про складення щодо її чоловіка ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства); довідку КНП КОР «Київська обласна лікарня № 2» про перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділення з 18.09.2022 по 20.09.2022, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про нанесення останнім тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , згідно з яким 17.10.2022 кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України; копії фотознімків спільної доньки ОСОБА_7 18.09.22 (а.с.15-22).

При вирішенні справи суд виходить наступного:

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/170/65/14-ц, на яку посилається позивач у справі, аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20) зазначено, що: «суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що уклавши у 2015 році договори, позивач усвідомлювала правову природи правочинів та мала намір укласти саме договори дарування, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, діти позивача. Також Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги, що позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування. Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а також врахував відносини, які склалися між сторонами спору протягом тривалого часу. З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2015 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Оцінюючи досліджені у справі докази, суд вважає, що твердження позивача про те, що вона помилково вчинила договір дарування, маючи на меті укласти договір сервітуту, з метою надання можливості ОСОБА_2 бути зареєстрованим у її частині будинку не дають підстави зробити висновок про те, що позов про визнання договору дарування недійсним з мотивів помилки дарувальника у правовому мотиві правочину, який має істотне значення, є доведеним, а тому не може бути самодостатньою підставою для визнання такого договору дарування недійсним. Судом встановлено, що перед підписанням договору дарування 1/10 частини житлового будинку, сторони були поінформовані державним нотаріусом про всі істотні умови договору дарування, і воля сторін була направлена саме на укладення цього договору.

Судовий збір, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 19 квітня 2023 року.

Суддя М. М. Бебешко