Постанова

Іменем України

18 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 183/3930/18

провадження № 61-19941св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко Андрій Григорович, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року у складі судді Сороки О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Носенка Андрія Григоровича, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Носенка А. Г. (далі - державний нотаріус Носенко А. Г.), ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0438 га, кадастровий номер :03:003:0256, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на означену земельну ділянку позивач набув на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бондаренко Р. О. 28 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2355.

На зазначеній земельній ділянці розташований житловий будинок загальною площею 194,6 кв. м (житловою площею 47,8 кв. м), право власності на який позивач набув на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бондаренко Р. О. 28 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2353.

Позивачу, відповідно до цивільної справи № 2/183/1029/17, що перебуває в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області стало відомо, що ОСОБА_2 поставила питання про витребування у ОСОБА_1 зазначеного житлового будинку, на який вона набула право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою.

Однак зазначене свідоцтво містить відомості про об`єкт нерухомості, а саме житловий будинок під літерою А, загальною площею 207,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та який, в свою чергу належав померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , яке видане 30 грудня 2011 року виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Зазначене свідоцтво про право власності було зареєстроване КП БТІ «Інвентаризатор» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 35717620.

Право власності спадкодавця ОСОБА_3 на житловий будинок на АДРЕСА_1 набуте на підставі рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району від 29 листопада 2011 року № 85, після чого видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 .

Отже, позивач зазначає, що належний йому житловий будинок та належний ОСОБА_3 житловий будинок мають різні площі та адреси, ОСОБА_1 вважає себе добросовісним набувачем.

Між тим, рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району від 29 листопада 2011 року № 85 «Про виділ в окреме господарство спареного житлового будинку в АДРЕСА_2 » вважає незаконним, таким, що винесене з перевищенням владних повноважень, виходячи з наступного.

Так, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування містить посилання на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області без номеру та дати його винесення, яке не додається до пакету документів, що підтверджується відповідями Піщанської сільської ради на адвокатські запити. Будь-якого рішення суду, за яким би ОСОБА_3 набула право на житловий будинок не містить жодна установа, на яку було покладено обов`язки здійснення державної реєстрації права власності.

Позивач (враховуючи уточнені позовні вимоги) просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 29 листопада 2011 року № 85 «Про виділ в окреме господарство спареного житлового будинку в АДРЕСА_2 та оформлення права особистої власності» в частині виділення в окреме господарство 1/3 частини спареного будинку громадянці ОСОБА_3 , розташованого на земельній ділянці площею 438 кв. м, залишивши поштову адресу: АДРЕСА_2 та оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_3 ;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2011 року НОМЕР_1 , що було видане виконавчим комітетом Піщанської сільської ради на ім`я ОСОБА_3 ;

- скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 червня 2016 року НАІ 409313, яке видане державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної конториНосенко А. Г., зареєстроване в реєстрі за № 1-1074, видане на ім`я ОСОБА_2 на майно спадкодавця ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), прийшов до висновку про відсутність порушених прав позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

14 лютого 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16, у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі № 761/20276/20 та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції послався, як на встановлений судом преюдиційний факт, на обставини, які зазначені у справі № 183/6084/17, проте рішення у вищезазначеній справі не набрало законної сили.

Суди першої та апеляційної інстанції безпідставно прийняли матеріали кримінального провадження як докази.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 29 грудня 2011 року № 85 виділено в окреме господарство 1/3 частину спареного будинку ОСОБА_3 , що розташований на земельній ділянці площею 438 кв. м, залишено адресу: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 21).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2011 року НОМЕР_1 ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок А, загальною площею 207,70 кв. м, житловою площею 118,7 кв. м на підставі рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 29 грудня 2011 року № 85 (т. 1 а. с. 19).

02 червня 2016 року державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А. Г. видав свідоцтво про право на спадщину, у відповідності до якого ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги, успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок А, житловою площею 118,7 кв. м, загальною площею 207,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на підставі зазначеного вище свідоцтва про право власності (т. 1 а. с. 20).

14 жовтня 2014 року Новомосковським міськрайонним управлінням юстиції Дніпропетровської області за індексним номером 16451952, на підставі рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району від 18 серпня 2014 року № 54 змінено адресу будинку з АДРЕСА_3 . В подальшому, 09 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого продавець продав, а покупець прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки :03:003:0256. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. А-2, житловою площею 47,8 кв. м, загальною площею 194,6 кв. м. В договорі зазначено, що даний будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29 грудня 2014 року реєстраційною службою Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, індексний номер 31833647, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 31833963, виданим реєстраційною службою Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 29 грудня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 32.

28 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого продавець продав, а покупець прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки :03:003:0256. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. А-2, житловою площею 47,8 кв. м, загальною площею 194,6 кв. м.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах що не заборонені законом зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 369/2122/20 (провадження № 61-20548св21), зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів установлених судовим рішенням що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон № 3262-IV) регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та введення єдиним державним реєстром судових рішень (стаття 1 цього Закону).

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3262-IV кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону № 3262-IV).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року в цивільній справі № 183/6084/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 321638, який виданий 11 травня 2012 року відділом Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_6 , на земельну ділянку площею 0,0348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0256;

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0348 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0256, за ОСОБА_6 ;

Скасовано рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зміни адреси земельної ділянки площею 0,0348 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0256;

Скасовано державну реєстрацію щодо зміни відомостей про зміну адреси земельної ділянки площею 0,0348 га, кадастровий номер :03:003:0256, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0348 га, кадастровий номер :03:003:0256, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ;

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 29 грудня 2014 року, яке видане на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_4 ;

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ;

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 230-246).

Доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції послався на факти, які встановлені у рішенні суду першої інстанції у справі № 183/6084/17, яке не набрало законної сили є безпідставними, оскільки з матеріалів справи відомо, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року в справі № 183/6084/17 набрало законної сили 04 лютого 2021 року, а Дніпровський апеляційний суд прийняв оскаржувану постанову 12 жовтня 2021 року. Тобто, на момент прийняття судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року у справі № 183/6084/17 набрало законної сили.

Суд першої інстанції вказав, що спірне майно вибуло з володіння власника за підробленими документами, а в подальшому право власності на житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 за відплатним договором купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_7 . При цьому матеріали кримінального провадження № 0025821 (№ 183/3994/19) (т. 2 а. с. 55-113) оцінені судом першої інстанції за загальними правилами оцінки доказів, без посилання на їх преюдиціальність.

Позивач не довів незаконність прийнятого виконавчим комітетом Піщанської сільської ради рішення від 29 грудня 2011 року № 85, як і не довів, що таке рішення прийняте з перевищенням владних повноважень, на які позивач посилається у позовній заяві. У позивача відсутні майнові права на спірний житловий будинок та земельну ділянку, а тому і відсутнє порушення прав ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із судами першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16, у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі № 761/20276/20 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров