Справа № 127/8787/23
Провадження 2/127/1045/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Вохмінової О.С.
з участю секретаря судових засідань Мельник В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудових відносин, стягнення заробітної плати,
Згідно п. 1 договору, він є укладеним на визначений термін, встановлений за погодженням сторін: з 11.04.2014 р. по 30.04.2014 р.
Позивача зобов`язано виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів (п.2 договору).
В подальшому дію трудового договору сторони не продовжували. Новий трудовий договір також не укладався, хоча позивач продовжувала працювати згідно з умовами трудового договору від 11.04.2014 року, виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів, за що отримувала заробітну плату. Жодна із сторін не вимагала припинення трудових відносин.
З 01.04.2019 року ФОП ОСОБА_2 фактично припинив свою діяльність, хоча документально це жодним чином не оформлено, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не внесена інформація про припинення діяльності ФОП. З 29.09.2021 року відповідач перебуває в розшуку.
В 2022 році позивач звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області з вимогою щодо перерахунку пенсії, однак, їй було відмовлено, оскільки ФОП ОСОБА_2 не були подані відомості про закінчення дії строкового трудового договору. Також позивачу було роз`яснено, що в разі підтвердження факту припинення трудових відносин з ФОП ОСОБА_2 вона отримає право на подальші перерахунки пенсії, як непрацюючий пенсіонер.
До жовтня 2018 року відповідач вчасно виплачував заробітну плату та у повному обсязі, однак, починаючи з жовтня 2018 року по квітень 2019 року заробітна плата не виплачувалась взагалі, хоча інформація про нарахування заробітної плати підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суму нарахованих доходів з жовтня 2018 року по березень 2019 року в сумі 23 700 грн.
Порушення відповідачем вимог трудового законодавства стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
ОСОБА_1 просила розірвати з 01.04.2019 року трудовий договір від 14.04.2014 року між нею та ФОП ОСОБА_2 та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з жовтня 2018 року по березень 2019 року включно в сумі 23 700 грн.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала відповідно до обставин, що викладені у ньому. Просила суд задоволити її вимоги в повному обсязі, оскільки іншим шляхом вирішити питання щодо припинення трудових відносин неможливо. Також зазначила, що з 01.04.2019 року фактично не працювала у відповідача, але оскільки він зник, вимога про її звільнення не була задоволена. Решта працівників також вирішували питання припинення трудових відносин в судовому порядку.
Відповідач ФОП ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином за місцем реєстрації. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності не надавав. Про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 11.04.2014 року між особою, яка використовує найману працю ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1 ) та працівником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і.н. НОМЕР_2 ), за професією продавець, був укладений трудовий договір на визначений термін, установлений за погодженням сторін: з 11.04.2014 30.04.2014 р. Працівник зобов`язалась виконувати роботу продавця продовольчих товарів. ФОП зобов`язався оплатити працю працівника 1 300 грн. на місяць (але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати), забезпечити безпечні та не шкідливі умови праці, обладнати робоче місце тощо. Час виконання роботи: з 09.00 год. до 13.00 год. та з 14.00 год. до 18.00 год. Вихідні: субота, неділя. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарні дні. Трудовий договір набирає чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у договорі, але не пізніше дня фактичного допущення працівника до роботи. Спори з виконання умов трудового договору розглядаються місцевими судами. Працівники, які працюють у ФОП за трудовими договорами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків проводиться в розмірах і порядку, визначених законодавством.
Після закінчення строку дії трудового договору ОСОБА_1 продовжувала працювати згідно з умовами трудового договору від 11.04.2014 року, виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів, за що їй була нарахована і частково виплачена заробітна плата.
Тобто, трудові відносини між сторонами фактично продовжувались. Жодна із сторін не вимагала їх припинення.
З Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих ПФУ з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування вбачається, що ОСОБА_1 була нарахована заробітна плату від ФОП ОСОБА_2 , починаючи з квітня 2014 року по березень 2019 року включно. За січень-березень 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 становить 4 175 грн. (а.с. 10-11).
З жовтня 2018 року по квітень 2019 року включно заробітна плата ОСОБА_1 нарахована на суму 23 700 грн., даних про виплату доходу немає. За цей період сума утриманого податку нарахована 4 266 грн., даних про сплату податку немає (а.с. 9).
Інформація про нарахування заробітної плати підтверджується також відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суму нарахованих доходів з жовтня 2018 року по березень 2019 року в сумі 23 700 грн. (а.с. 10-11).
З 01.04.2019 року ФОП ОСОБА_2 фактично припинив свою діяльність, проте відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення діяльності не внесено. На даний час ОСОБА_2 перебуває в розшуку (а.с. 12).
З 2019 року позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області, отримує пенсію за віком.
Відомості про припинення трудового договору з ФОП ОСОБА_2 відсутні.
Як пояснила позивач в судовому засіданні, в 2022 році вона звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області з вимогою щодо перерахунку пенсії, однак, їй було відмовлено, оскільки ФОП ОСОБА_2 не були подані відомості про закінчення дії строкового трудового договору. З 29.09.2021 року відповідач перебуває в розшуку, встановити його місцезнаходження для вирішення питання розірвання трудового договору в позасудовому порядку неможливо.
Між сторонами виникли трудові правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми Кодексу законів про працю України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтями 1, 2 КЗпП України, зокрема, визначено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників. Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
Відповідно вимог статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (ч. 4 ст. 22 КЗпП України).
Частиною 1 ст. 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Статтею 24 КЗпП України, зокрема, визначено: трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) тощо (ст. 36).
На підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Всупереч КЗпП України вимога позивача про припинення трудового договору не була задоволена відповідачем через його фактичну відсутність за місцем проживання та здійснення підприємницької діяльності.
Таким чином, ефективним способом захисту трудових прав позивача буде розірвання трудового договору від 14.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , зареєстрованого в Ленінському районному центрі зайнятості м. Вінниці 11.04.2014, з 01.04.2019 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).
Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Як було встановлено в судовому засіданні, починаючи з жовтня 2018 року по квітень 2019 року включно заробітна плата була нарахована ОСОБА_1 , але не виплачувалась роботодавцем.
Інформація про нарахування заробітної плати підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суму нарахованих доходів від 28.03.2023 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року в сумі 23 700 грн. (за 4 квартал 2018 року в сумі 11 175 грн., за 1 квартал 2019 року в сумі 12 525 грн.) (а.с. 9).
Окремо є відомості про нарахування суми утриманого податку: за 4 квартал 2018 року в сумі 2011,50 грн., за 1 квартал 2019 року 2 254,50 грн. Інформації щодо сплати податку немає.
Такі ж відомості містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 10-11). За жовтень, листопад, грудень 2018 року заробітна плата ОСОБА_1 становила по 3 725 грн., за січень, лютий, березень, квітень 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 становила по 4 175 грн.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи наведені обставини і норми закону, суд вважає, що право позивача підлягає захисту шляхом розірвання трудового договору від 14.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , зареєстрованого в Ленінському районному центрі зайнятості м. Вінниці 11.04.2014, з 01.04.2019 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та шляхом стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з жовтня 2018 року по березень 2019 року включно в сумі 23 700 грн., що визначена після утриманого податку.
На підставі ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами.
До позовної заяви ОСОБА_1 додала квитанцію № 46 від 21.02.2023 року про сплату судового збору в сумі 536,80 грн. та клопотання про зменшення судового збору до 536, 80 грн.
Ухвалою суду від 11.04.2023 року було відстрочено до ухвалення судового рішення у даній справі сплату судового збору в сумі 536,80 грн.
Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір в сумі 536,80 грн. за вимогу немайнового характеру про розірвання трудового договору. Крім того, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі 1 073,60 грн., від сплати якого позивач була звільнена на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та 536,80 грн. за вимогу немайнового характеру, сплату якого позивачем було відстрочено на підставі ухвали суду від 11.04.2023 року, загалом 1 610,40 грн.
Керуючись ст.ст. 21-24, 36, 38, 47-49, 95, 115, 116 КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 76-82, 89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
позов задоволити.
Розірвати трудовий договір від 14.04.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , зареєстрований в Ленінському районному центрі зайнятості м. Вінниці 11.04.2014, з 01.04.2019 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2018 року по березень 2019 року включно в сумі 23 700 грн. (сума визначена після утриманого податку).
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 536,80 грн.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 610,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.
Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2

- відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1

Повне судове рішення складене 15 червня 2023 року.

Суддя: