Постанова

Іменем України

20 червня 2023 року

провадження №22-ц/824/7600/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Поливач Л. Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 05 грудня 2022 року

у цивільній справі №757/35035/21-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України

про стягнення 3% річних та інфляційних втрат

У С Т А Н О В И В:

23 червня 2021 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що Державна казначейська служба України (далі - ДКС України, Казначейство) несвоєчасно виконала рішення суду, звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ДКСУ, в якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку грошові кошти в сумі 9 015,46 грн, які складаються з 3% річних у розмірі 2 151,46 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 864,00 грн.

Позов мотивований тим, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.09.2019, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.01.2020, задоволено позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ДКС України про стягнення моральної шкоди та стягнуто з Державного бюджету України через ДКС України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКС України 60 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 08.01.2020 та після отримання виконавчого листа було звернуто до виконання. Проте, рішення суду не було виконано в строк, передбачений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та грошові кошти були перераховані позивачу лише 18.06.2021. Листом від 22.02.2021 ДКС України відмовила їй у компенсації 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачка вважала, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, а тому у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, з Державного бюджету України підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 2 146 грн 53 коп. та інфляційні втрати у розмірі 6 534 грн 03 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що є помилковим посилання суду на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки положення даного закону поширюються виключно на обмежене коло рішень суду про стягнення коштів, а саме положення цього закону не поширюються на виконавчий документ, поданий позивачем, адже в цьому випадку скаржником є не державний орган, а саме держава.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо прострочення строку перерахування коштів за виконавчим листом, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами не підпадають під дію Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема в частині тримісячного строку на перерахування коштів. А Порядок №845, відповідно до якого виконувався виконавчий лист, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення коштів з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних втрат і пені за несвоєчасне виконання рішення суду. Додав, що така позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12.02.2022 у справі №826/17656/16.

Вважав, що є помилковим та необґрунтованим застосування судом положень ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за не виконання грошового зобов`язання, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з не виконанням саме судового рішення, а не з виконанням грошового зобов`язання. З цього приводу суд проігнорував судову практику Верховного Суду, висловлену в постановах від 12.07.2018 у справі №910/13314/17, від 25.06.2018 у справі №910/13889/17 та від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання. А у даних правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди на підставі судового рішення через Казначейство і така правова позиція висловлена Верховним Cудом в постанові від 30.04.2020 у справі №804/2076/17.

Також посилався на те, що Державний бюджет України за будь-якою програмою не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення сторін шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 124).

Позивачка також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги відповідача в порядку письмового провадження без повідомлення сторін шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 125).

Від позивачки не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.09.2019, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.01.2020, позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ДКС України про стягнення моральної шкоди задоволено та стягнуто з Державного бюджету України через ДКС України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКС України, на користь 60 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.09.2019 набрало законної сили 08 січня 2020 року.

На виконання зазначеного рішення Новозаводським районним судом м. Чернігова 21.01.2020 видано виконавчий лист.

У передбаченому законом порядку позивач звернулась до відповідача із заявою про виконання судового рішення, до якої долучила виконавчий лист від 21.01.2020, виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова на виконання рішення цього ж суду від 12.09.2019.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон), у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Однак, в порушення зазначених вимог Закону рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.09.2012 виконано тільки 18.06.2021, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» з карткового рахунку ОСОБА_1 , згідно якої ДКСУ здійснила безготівковий перерахунок грошових коштів в сумі 60 000,00 грн на банківський рахунок позивача.

З матеріалів справи вбачається, що на заяву ОСОБА_1 ДКС України листом від 22.02.2021 за вих. №5-11-11/4081 повідомила останню про те, що законодавством не передбачено нарахування та виплата компенсації за порушення строку перерахування коштів за бюджетною програмою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахувавши вищенаведені обставини справи, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 509, 611, 625 ЦК України та положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення 3% річних в розмірі 2 146,53 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 534,03 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 08.04.2020 у справі №339/400/16-ц, щодо застосування положень ст. 625 ЦК України та положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" в аналогічних правовідносинах.

Зокрема, Верховний Суд у вищезгаданій постанові від 08.04.2020 зазначив, що положення частини другої статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Вказаний висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц зазначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

При цьому у вказаній постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, про неможливість застосування норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.216 у справі №6-2491цс15, про відсутність підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

У рішенні суду від 12.09.2019 про відшкодування моральної шкоди визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому судом першої інстанції правильно застосовано вимоги частини другої статті 625 ЦК Україниу даних правовідносинах.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. А постанови Верховного Суду у справах №910/13314/17, №910/13889/17 та №2а-11853/10/1570, на які посилається скаржник в обґрунтування цих доводів, постановлені касаційним судом раніше ніж вищевказані постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, тоді як Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що на спірні правовідносини, щодо строку виконання рішення суду, не поширюються положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". На думку відповідача, положення цього Закону не поширюються на строки виконання виконавчого документа, поданого позивачем, оскільки в даному випадку боржником є не державний орган, а саме Держава Україна.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки у вищезгаданій постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №339/400/16-ц, касаційний суд, переглядаючи рішення апеляційного суду в аналогічній справі з тотожними підставами та предметом позову, не вказав на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17, в якій зазначено про те, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а боржником є Держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди на підставі судового рішення через Казначейство, колегія суддів зазначає наступне.

Постанова Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 ухвалена у правовідносинах, які не є подібними правовідносинам у справі, що переглядається.

Так, у справі №804/2076/17, на яку посилається скаржник, судом розглянуто справу за адміністративним позовом фізичної особи до Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, в якій було заявлено вимоги про визнання неправомірними дій Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення про стягнення на користь позивача грошових коштів в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та зобов`язання відповідача здійснити негайне виконання судового рішення.

Позовні вимоги в адміністративній справі були обґрунтовані тим, що з 13.09.2016 на виконанні відповідача перебуває виконавчий лист, виданий відповідно до рішення, яким стягнуто на користь позивача з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 101 262,65 грн в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, однак станом на дату подання позову вказані кошти на рахунок позивача не надійшли.

У справі, яка переглядається, фізична особа - ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що ДКСУ несвоєчасно виконала рішення суду про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, аналіз наведених обставин вказує на те, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справі №804/2076/17, яка була переглянута Верховним Судом, та на яку посилається скаржник, не є подібними.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

До того ж, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, а обов`язковою умовою є саме подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Таким чином, посилання скаржника на не врахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17, не є підставою для скасування рішення суду. А відтак не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду й посилання скаржника на те, що Державний бюджет України за будь-якою з програм не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №911/4249/16).

Крім того, аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Судувід 27.03.2018 у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Судувід 10.04.2018 у справі №12-46гс18.

Крім того, ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

Л. Д. Поливач