КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Сенюта В.О.
Єдиний унікальний номер справи № 754/5729/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8338/2023
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів на утримання майна,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів на утримання майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачці та відповідачам на праві спільної часткової власності. Позивачка та відповідачі разом зареєстровані у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 .

За вказаною адресою фактично проживали позивачка (з травня 2018 року по листопад 2021 року та самостійно сплачувала комунальні послуги та борги, які були накопичені у її відсутність з лютого 2016 року по квітень 2018 року), відповідач ОСОБА_3 проживає за вказаною адресою по теперішній час із співмешканкою та малолітніми дітьми і продовжує систематично не сплачувати комунальні послуги та за фактично спожиті послуги згідно засобів обліку споживання електроенергії, гарячого та холодного водопостачання. Відповідач ОСОБА_4 починаючи з 2008 року за вказаною адресою не проживає, але до травня 2017 року отримував кошти від здачі в найм однієї кімнати без згоди на це співвласників.

Позивачка вказувала, що відповідачі фактично з 2016 року по теперішній час не беруть жодної участі в утриманні житлового приміщення. Позивачка в свою чергу за період з травня 2018 року по грудень 2021 року здійснила оплату житлово - комунальних послуг на утримання квартири на загальну суму 118336,26 грн.

На підставі викладеного, позивачка просиластягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на свою користь по 39 445,42 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційній скарзі вказує, що відповідачі разом з позивачкою є співвласниками квартири за адресою АДРЕСА_2 , тому на них також покладено обов`язок утримання цього майна, зокрема, сплати комунальних послуг. Зазначає, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі, однак, має сплачувати комунальні послуги як співвласник; ОСОБА_3 проживає у квартирі з дружиною та двома дітьми, однак, участь в утриманні майна не бере. Стверджує, що позивачка ОСОБА_1 самостійно оплачує комунальні послуги у повному обсязі. Тому позивачка вважає свої вимоги обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами.

У відзиві відповідач представниця відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лукацька Л.Г. стверджує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_5 своїм правом на подання відзиву не скористався.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення коштів на утримання майна у розмірі 78 890,84 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року встановлено, що згідно ордеру № 62026 серія Б, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб: він та двоє дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с.147-149).

Згідно з копією довідки від 17 серпня 2020 року квартира АДРЕСА_1 має характеристики: загальна площа - 59,3 кв.м., житлова площа - 28,9 кв.м.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2020 року, квартира АДРЕСА_1 - належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах (а.с.11).

Встановлено, що після реєстрації шлюбу 23 вересня 2021 року позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с.12).

Звертаючись зі вказаним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначала, що у період з травня 2018 року по грудень 2021 року нею було здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири у розмірі 118 336,26 грн. А тому просила стягнути з відповідачів на свою користь кошти, сплачені нею за житлово - комунальні послуги по утриманню житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 по 39 445,42 грн.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Таким чином, відповідні витрати повинні бути розподілені між сторонами, відповідно до їх часток у спільній частковій власності.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17.

Враховуючи те, що сторони по справі стали співвласниками квартири АДРЕСА_1 - 23 жовтня 2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те що право на стягнення коштів із відповідачів, як співвласників з урахуванням їх часток, на утримання майна виникло саме з 23 жовтня 2020 року.

Тому колегія суддів погоджується, що позовні вимоги про стягнення коштів на утримання квартири АДРЕСА_1 з відповідачів на користь позивачки, як співвласника квартири у період з травня 2018 року по 23 жовтня 2020 року задоволенню не підлягають.

Правильними є також висновки суду першої інстанції про відмову у стягненні коштів на утримання майна за період з листопада 2020 року по грудень 2021 року.

Так, на підтвердження понесених позивачкою витрат, нею було надано копії квитанцій про сплату (а.с. 23-117). Однак, із наданих копій квитанцій неможливо ідентифікувати платника.

Відтак, позивачкою всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано належних, достовірних, достатніх доказів в розумінні ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, що саме нею були сплачені кошти на утримання квартири.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, 18 травня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва було видано судових наказ № 754/6311/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ДТЕК» Київські електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 14 146 грн. та витрати по сплаті судового збору 176,20 грн.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 квітня 2021 року, виконавче провадження № НОМЕР_1, боржник ОСОБА_2 , з примусового виконання судового наказу № 754/6311/18 від 18 травня 2018 року закрито на підставі заяви стягувача - п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Доводи позивачки про те, що заборгованість за вказаним судовим наказом була сплачена сааме позивачкою, суд обгрунтовано відхидлив через відсутність доказів оплати боргу позивачкою.

Суд врахував, що обов`язок по доказуванню позовних вимог та по доказуванню тих обставин, на які позивачка посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на сторону позивача.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд також бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції, зводяться до опису фактичних обставин справи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тому нові докази, додані до апеляційної скарги, а саме - довідки та виписки з особового банківського рахунку ОСОБА_1 , не можуть бути враховані колегією суддів під час апеляційного перегляду справи, оскільки апелянт не вказав суду поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції.

При цьому, суд звертає увагу, що представник позивачки брав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції і не був позбавлений можливості надати суду усі необхідні для розгляду справи докази.

Колегія суддів наголошує, що, згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановила:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова