РІШЕННЯ

Іменем України

08.06.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря судового засідання Кондрашин В.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до якого просила її позов задоволити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12.11.2020 року, що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баб`як Ганною Ярославівною, зареєстрований в реєстрі за номером 1207 та скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , підстава внесення запису: рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Баб`як Ганни Ярославівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55111458 від 12.11.2020 року.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.11.2020 року між нею з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баб`як Ганною Ярославівною, зареєстрований в реєстрі за номером 1207 та внесено приватним нотаріусом відповідний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55111458 від 12.11.2020 року.

Згідно умов цього Договору, вона ОСОБА_7 (продавець) передала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (покупці) прийняли у спільну часткову власність по 1/2 частині кожен, квартиру АДРЕСА_1 та продаж квартири визначено за 430 017 гривень, які покупці її сплатили до підписання цього договору. Однак зазначає, що від відповідачів ні до підписання, ні після укладення такого договору вказаних грошових коштів вона не отримувала, та жодних розписок про це відповідачам, вона не підписувала та не давала. Даний договір на момент укладення не відповідав її внутрішньому волевиявленню та підписаний внаслідок помилки, щодо правової природи цього договору, зокрема вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу квартири, тобто помилялась щодо природи укладеного договору, прав та обов`язків сторін за цим договором та правових наслідків укладеного Договору, що є обставинами, які мають істотне значення. Відтак вважає, що наявні передбачені ст.229 ЦК України підстави для визнання вказаного вище договору купівлі-продажу недійсним та як наслідок скасування відповідного рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачами. У зв`язку з чим її права та інтереси порушенні, а тому змушена звернутися з позовом до суду. Просить позов задоволити.

Ухвалою судді від 06.02.2023 року позовну заяву прийняти до свого провадження, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26.04.2023 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю, пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві. Просять позов задовольнити.

Відповідачі у судовому засіданні позов визнали та пояснила, що вони згідні на розірвання договору, укладеного 12.11.2020 року між позивачкою та ними в добровільному порядку з вказаних обставин зазначених позивачкою у позові. Просять позов задоволити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 12.11.2020 року між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баб`як Ганною Ярославівною, зареєстрований в реєстрі за номером 1207 та внесено відповідний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55111458 від 12.11.2020 року.

Згідно умов цього Договору, ОСОБА_7 (продавець) передала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (покупці) прийняли у спільну часткову власність по 1/2 частині кожен, квартиру АДРЕСА_1 та продаж квартири визначено за 430 017 гривень, які покупці ОСОБА_7 сплатили до підписання цього договору.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору соціального обслуговування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення спірного правочину.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач, серед іншого, зазначала, що, укладаючи договір купівлі-продажу, помилилася щодо природи правочину, зокрема помилково вважала що укладає договір довічного утримання, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним.

На підставі вказаних обставин позивач вказувала, що вона є особою похилого віку, фактично проживає у квартирі, яка є її єдиним місцем проживання, через похилий вік та незадовільний стан здоров`я неправильно зрозуміла зміст укладеного між сторонами правочину та не мала намірів відчужувати квартиру, оскільки бажала укласти договір довічного утримання.

Крім того, позивач вказувала на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження проживання у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу. Також зазначила, що вона не отримувала кошти за договором-купівлі продажу.

Указані обставини свідчать про недійсність договору купівлі-продажу, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, тобто дані правочини не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема частини третьої статті 203 ЦК України, а тому мають бути визнані судом недійсними (частина перша, третя статті 215, частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Абзацем 3 ч. 3 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Враховуючи зазначені позивачем причини подання позову, докази позивача про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, наявність у неї спірного житла як єдиного, продовження проживати у спірній квартирі, відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором, вік позивача,керуючись положеннями діючого законодавства України, а також визнання відповідачами позову, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати у розмірі по 454 гривень з кожного.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 80, 81, 89, 206, 259-261, 263-265, 273 ЦПК України -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12.11.2020 року, що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баб`як Ганною Ярославівною, зареєстрований в реєстрі за номером 1207.

Скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , підстава внесення запису: рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Баб`як Ганни Ярославівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55111458 від 12.11.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 454 гривень понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 454 гривень понесених судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Дата складення повного судового рішення 19.06.2023 року.

Суддя Мартинишин М.О.