Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 490/5763/19

провадження № 61-8312св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сбербанк» (теперішня назва - Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк»),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Зоря Владленівна, Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2022 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

Акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - АТ «Сбербанк», теперішня назва - Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк», далі - АТ «Міжнародний резервний банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова З. В., Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зняття арешту з майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З. В. вчинено виконавчий напис № 719, яким звернуто стягнення на нежитлові приміщення магазину, що складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв. м; нежитлові приміщення підповерху площею 153,2 кв. м; нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітина площею 448,4 кв. м у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв. м, у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 13 671 803,03 грн, яка складається з процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року у розмірі 6 346 686,99 грн; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочення, у розмірі 4 590 040, 00 грн; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочення, у розмірі 2 735 076, 04 грн. Строк, за який провадилося стягнення - з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року.

На підставі вказаного виконавчого напису державним виконавцем 28 грудня 2018 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, у межах якого того ж дня накладено арешт на зазначене майно та розпочато дії, спрямовані на його реалізацію.

Позивачка зазначала, що нотаріусом не було встановлено безспірності заявленої банком заборгованості. Також нею не отримано письмове повідомлення про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Станом на час звернення з позовом до суду строк звернення до виконання виконавчого напису сплив.

Щодо строків звернення до суду позивачка зазначала, що звернулася з позовом у межах позовної давності, оскільки лише з моменту ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у липні 2019 року їй стало відомо, що 28 грудня 2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 719 від 04 жовтня 2012 року та зняти арешт, накладений постановою від 05 січня 2019 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 04 жовтня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З. В., зареєстрований у реєстрі за № 719, яким звернуто стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» у розмірі 13 671 803,03 грн шляхом звернення стягнення на таке майно: нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв. м; нежитлові приміщення підповерху площею 153,2 кв. м, нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітина площею 448,4 кв. м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв. м.

Відмовлено у задоволенні вимоги про зняття арешту з указаного майна, накладеного постановою від 05 січня 2019 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведено факт порушення банком та нотаріусом вимог законодавства, що регламентують порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом. Зокрема, ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, а також не підтверджено безспірності боргового зобов`язання. Крім того, вчинення виконавчого напису здійснено поза межами строку закінчення договору, яким є 07 січня 2009 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку АТ «Міжнародний резервний банк».

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, та надано їм правильну оцінку.

При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки недотримання етапів процедури стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Неотримання позивачкою вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги. До того ж, як свідчать матеріали справи, розмір заборгованості за кредитним договором є різним у судовому рішенні Верховного Суду, повідомленнях банку до позичальника та іпотекодавця, а також у виконавчому написі нотаріуса.

З матеріалів цивільної справи та виконавчого провадження видно, що позивачка дізналася про існування виконавчого напису нотаріуса у січні 2019 року, коли державний виконавець здійснив її виклик до державної виконавчої служби. Про її обізнаність про виконавчий напис в інші строки інформація у справі відсутня.

З позовом до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивачка звернулася у липні 2019 року, тобто у межах позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2022 року АТ «Міжнародний резервний банк» подало касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2022 року і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення у справі ухвалено без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 12, 81 ЦПК України та статей 256, 257, 261 ЦК України), викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 348/1763/19.

Заявник вважає, що позивачка пропустила позовну давність, а судом порушено принцип правової визначеності.

Позивачка не довела факту необізнаності про існування виконавчого напису нотаріуса та не спростувала наявність кредитної заборгованості.

Оспорений виконавчий напис тричі пред`являвся до виконання.

Провадження у суді касаційної інстанції

03 жовтня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У грудні 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

11 травня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Інший учасник справи не скористався правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 квітня 2008 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є АТ «Сбербанк», правонаступником якого є АТ «Міжнародний резервний Банк», та ОСОБА_2 укладений договір про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 2 400 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних і погашенням згідно з умовами вказаного договору строком до 03 квітня 2013 року.

Також 03 квітня 2008 року між ЗАТ «Банк НРБ» та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до якого остання відповідає за зобов`язання позичальника згідно з умовами договору № 04-В/08/19/ФО/П.

24 червня 2008 року між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 12 610 000,00 грн зі сплатою 19,00 % річних строком до 24 червня 2013 року.

Разом із тим, 24 червня 2008 року між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого вона мала відповідати за зобов`язаннями позичальника згідно з умовами договору № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року. Предметом іпотеки визначено нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв. м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв. м, нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв. м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв. м.

У 2008 році банк направляв позичальнику повідомлення-вимогу про необхідність усунути порушення умов кредитного договору з вимогою достроково повернути повну суму заборгованості, включаючи заборгованість за кредитом, процентами та пенею. Незважаючи на отримання вказаного повідомлення, ОСОБА_2 не сплатив заборгованість у визначений строк.

У липні 2009 року ПАТ «Сбербанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості за договором кредиту від 24 червня 2008 року за № 16-Н/08/19/ФО/П (справа № 2-8499/10).

Справа № 2-8499/10 розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2010 року задоволено позовні вимоги АТ «Сбербанк».

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У солідарному порядку на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за кредитом у сумі 2 729 284,80 дол. США, що еквівалентно 20 788 416,46 грн за офіційним курсом НБУ на день подачі позову до суду, та судові витрати в сумі 1 820,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Сбербанк» задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Сбербанк»:

- загальну заборгованість за кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П у розмірі 2 400 000,00 дол. США;

- загальну заборгованість за кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П у розмірі 12 610 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П у розмірі 88 200,00 дол. США та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 35 854,42 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П у розмірі 844 528,11 грн та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією 69 494,20 грн.

Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року (провадження № 61-372св20) постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року:

у частині задоволених позовних вимог АТ «Сбербанк» до ОСОБА_2 про стягнення загальної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П у розмірі 2 400 000,00 дол. США та стягнення загальної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П у розмірі 12 610 000,00 грн - залишено без змін;

у частині позовних вимог АТ «Сбербанк» до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування кредитною лінією у розмірі 264 600,00 дол. США, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 64 684,80 дол. США, за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П та стягнення процентів за користування кредитною лінією у розмірі 1 927 660,20 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 470 873,32 грн, за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П, та у частині позовних вимог АТ «Сбербанк» до ОСОБА_3 про стягнення загальної заборгованості у розмірі 2 400 000,00 дол. США; процентів за користування кредитною лінією у розмірі 264 600,00 дол. США, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 64 684,80 дол. США, за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П, та стягнення загальної заборгованості у розмірі 12 610 000 грн, процентів за користування кредитною лінією у розмірі 1 927 660,20 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 470 873,32 грн, за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року - скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2010 року в частині вирішення позовних вимог АТ «Сбербанк» до ОСОБА_2 :

про стягнення процентів за користування кредитною лінією у розмірі 264 600,00 дол. США, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 64 684,80 дол. США за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П та стягнення процентів за користування кредитною лінією у розмірі 1 927 660,20 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 470 873,32 грн за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П;

у частині позовних вимог АТ «Сбербанк» до ОСОБА_3 про стягнення загальної заборгованості у розмірі 2 400 000,00 дол. США, процентів за користування кредитною лінією у розмірі 264 600,00 доларів США, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 64 684,80 дол. США за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П та стягнення загальної заборгованості у розмірі 12 610 000,00 грн, процентів за користування кредитною лінією у розмірі 1 927 660,20 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 470 873,32 грн за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Сбербанк»:

- заборгованість за процентами за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 08 грудня 2008 року в сумі 54 900,00 дол. США;

- заборгованість за пенею за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 08 грудня 2008 року в сумі 34 139, 17 грн;

- заборгованість за процентами за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 08 грудня 2008 року в сумі 399 316,70 грн;

- заборгованість за пенею за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 08 грудня 2008 року в сумі 33 738,88 грн.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року (провадження № 61-17609св20) постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Сбербанк» заборгованості за процентами за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 08 грудня 2008 року в сумі 54 900,00 дол. США, за пенею в сумі 34 139,17 грн, заборгованості за процентами за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 08 грудня 2008 року в сумі 399 316,70 грн, за пенею в сумі 33 738,88 грн скасовано.

У цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто:

- із ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2 на користь АТ «Сбербанк» загальну заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 2 400 000,00 дол. США.

- із ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2 на користь АТ «Сбербанк» загальну заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 12 610 000,00 грн

- із ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 88 200,00 дол. США та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 41 344,61 грн.

- із ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 844 582,14 грн та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 39 054,87 грн.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишено без змін.

У справі № 2-8499/10 встановлено, що 08 грудня 2008 року ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є АТ «Сбербанк», направило ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення-вимогу, в якій банк вимагав дострокового повернення позичальником повної суми заборгованості за вказаними договорами не пізніше 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення-вимоги, яка станом на 08 грудня 2008 року складає 2 459 538,86 дол. США та 13 043 055,58 грн.

Встановлено, що ОСОБА_2 був ознайомлений із вказаним повідомленням-вимогою.

Відповідно до повідомлення-вимоги ОСОБА_1 від 18 січня 2012 року вбачається, що банк повідомив її, що станом на 16 січня 2012 року заборгованість позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 24 червня 2008 року становила 53 875 844,94 грн та складалася із заборгованості за кредитом у сумі 12 610 000 грн, процентів за користування кредитом у сумі 8 074 526,05 грн, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом у сумі 33 191 318,89 грн. ОСОБА_2 в обумовлений договором строк заборгованості не сплатив, тому банк вимагав сплати вказаної заборгованості ОСОБА_1 у строк не пізніше 30 календарних днів. Банк попередив її, що у випадку не сплати заборгованості він залишає за собою право на звернення стягнення на предмет іпотеки одним із способів, передбачених законом або договором іпотеки, у тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або подачі позову до суду (т.1, а.с. 220).

Вказане повідомлення ОСОБА_1 отримано не було, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке містить відмітку про його повернення у зв`язку із закінченням строку зберігання (т.1, а.с. 221).

04 жовтня 2012 року банк звернувся до приватного нотаріуса Журавльової З. В. із заявою про видачу виконавчого напису, в якій вказав, що ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором не погасив, банк звертався до нього та іпотекодавця із досудовою вимогою, однак заборгованість за кредитом не сплачена. Станом на 15 лютого 2012 року частина заборгованості становить 13 671 803,03 грн, яка складається із процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року у сумі 6 346 686,99 грн; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у розмірі 4 590 040, 00 грн; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочення, у сумі 2 735 076, 04 грн. Строк, за який провадиться стягнення, - з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року (т. 2, а.с. 90).

04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З. В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 719, яким звернуто стягнення на нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24 червня 2008 року, а саме: на нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв. м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв. м, нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв. м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв. м та належать на праві власності ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» для погашення частини заборгованості ОСОБА_2 за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року в розмірі 13 671 803,03 грн, яка складається з процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року у сумі 6 346 686,99 грн; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у розмірі 4 590 040, 00 грн; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у сумі 2 735 076, 04 грн. Строк, за який провадилося стягнення - з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року.

28 грудня 2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Вакулою І. А. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.

Постановою державного виконавця від 05 січня 2019 року у ВП № НОМЕР_1 накладено арешт на заставне майно та здійснено його опис із метою подальшої реалізації з прилюдних торгів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, а також не підтверджено безспірності боргового зобов`язання, при цьому вчинення виконавчого напису здійснено поза межами строку закінчення договору, яким є 07 січня 2009 року.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 стверджувала про необізнаність існування виконавчого напису нотаріуса та про його існування дізналась лише у січні 2019 року.

Матеріали справи свідчать і судами попередніх інстанцій установлено, що відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, вказуючи на те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який здійснено у жовтні 2012 року, оскільки ще з грудня 2016 року позивачка розпоряджалася спірним майном за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується виданою нею довіреністю на ім`я позичальника ОСОБА_2 , чим спростовуються доводи позивачки про звернення до суду у межах позовної давності. Також у межах відкритого виконавчого провадження вказане нерухоме майно описано та арештовано державним виконавцем 14 лютого 2013 року і передано на відповідальне зберігання позичальнику ОСОБА_2 , який є чоловіком доньки позивачки.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду постанова Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20, провадження № 61-2399св21).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Місцевий та апеляційний суди, надаючи оцінку доводам щодо пропуску позовної давності, зазначили, що позивачка дізналася про існування виконавчого напису нотаріуса у січні 2019 року, коли державний виконавець здійснив її виклик до державної виконавчої служби, а про її обізнаність про виконавчий напис в інші строки інформація відсутня. З позовом до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивачка звернулася у липні 2019 року, тобто у межах позовної давності. Посилання відповідача на те, що позивачка до 2019 року достеменно знала про існування виконавчого напису нотаріуса належними доказами підтверджено не було. Обізнаність позичальника ОСОБА_2 про виконавчий напис нотаріуса не доводить факту обізнаності про нього позивачки.

Колегія суддів вважає передчасними такі висновки судів попередніх інстанцій.

Відповідно до положень статті 87 Закону України «Про нотаріат» (у редакції станом на 04 жовтня 2012 року) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції станом на 04 жовтня 2012 року) визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Виконавчий напис - це безумовна вимога про виконання зобов`язаною особою свого договірного обов`язку, що підлягає примусовому виконанню. Цей напис є формою реалізації юрисдикційного захисту, що застосовується у нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 711/10544/18, провадження № 61-10671св20).

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.

Аналогічні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження 14-557цс19), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18).

Позивач у встановленому законом порядку має спростувати належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення та надати докази часткового чи повного погашення заборгованості (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, провадження 14-557цс19).

Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, провадження № 12-278гс18).

За загальним правилом позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, подається протягом трьох років з моменту його вчинення до суду за місцем реєстрації позивача або за місцем знаходження відповідача.

Згідно з відкритою інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що з травня 2018 року у провадженні Миколаївського окружного адміністративного суду перебувала справа № 814/1312/18 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування постанов.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року (справа № 814/1312/18), позовні вимоги задоволено частково. Суд визнав протиправною та скасував постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з позивачки виконавчого збору в сумі 1 367530,30 грн. від 22 листопада 2016 року ВП № 52228069 та Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про накладення арешту на все майно позивачки від 18 серпня 2017 року ВП № 53058294. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2019 року (адміністративне провадження № К/9901/2794/19) відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 814/1312/18.

У справі № 814/1312/18 встановлено обставини щодо виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 719 від 04 жовтня 2012 року.

Враховуючи, що з позовом у справі 814/1312/18 ОСОБА_1 звернулася у травні 2018 року, то її доводи про обізнаність щодо виконавчого напису № 719 від 04 жовтня 2012 року лише у січні 2019 року підлягають перевірці з урахуванням заперечень банку щодо цієї обставини.

Із розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у справі № 814/1312/18, вбачається обізнаність ОСОБА_1 щодо обставин виконання виконавчого напису № 719 від 04 жовтня 2012 року, зокрема це видно з обґрунтування нею позовних вимог, де вона вказує на обізнаність обставин відносно дій державного виконавця у виконавчому провадженні до і після повернення виконавчого напису, повторного подання виконавчого напису до виконання.

У справі № 400/2166/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Акціонерного товариства «Сбербанк» про визнання протиправною та скасування постанови, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У справі 400/6004/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення набрало законної сили 21 лютого 2023 року.

Обставини, встановлені судами у зазначених вище справах підлягали оцінці на предмет встановлення моменту, з якого позивач дізналась про початок примусового виконання спірного виконавчого напису.

Колегія суддів звертає увагу, що у справах № 814/1312/18, № 400/2166/19 та № 400/6004/22 встановлено такі обставини:

- 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом вчинено оспорений позивачкою виконавчий напис № 719;

- 25 жовтня 2012 року на підставі зазначеного напису нотаріуса відкрито виконавче провадження № 34904425. У подальшому нерухоме майно, на яке зверталося стягнення, було оцінено, неодноразово виставлялося на електронні торги, але ніким придбане не було (торги не відбулися);

- 14 лютого 2013 року нерухоме майно, перелічене у виконавчому написі, було описано та арештоване. Надалі постановами державного виконавця від 17 листопада 2014 року і від 28 грудня 2018 року арешт накладався повторно;

- 11 вересня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, у зв`язку з відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення;

- у 2016 році виконавчий напис повторно пред`явлено стягувачем до виконання, відкрито виконавче провадження № 52228069, позивачці запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого напису нотаріуса у строк до 22 вересня 2016 року;

- 22 листопада 2016 року державним виконавцем Департаменту ДВС МЮ України, в рамках виконавчого провадження № 52228069, винесена постанова про стягнення з позивачки виконавчого збору в розмірі 1 367 530,30 грн (за невиконання в добровільному порядку виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку);

- постановою від 23 листопада 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

- на виконавчому написі нотаріуса наявна остання відмітка державного виконавця про завершення виконавчого провадження 23 листопада 2016 року;

- 18 серпня 2017 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС міста Миколаєва ГТУЮ у Миколаївської області винесено постанову у виконавчому провадженні № 53058294 про накладення арешту на все майно позивачки;

- 27 грудня 2018 року банк втретє звернувся до виконавчої служби з питанням відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 719 від 04 жовтня 2012 року;

- 28 грудня 2018 року державним виконавцем з виконання виконавчого напису № 719 від 04 жовтня 2012 року відкрито виконавче провадження.

Отже, у справах № 814/1312/18, № 400/2166/19 та № 400/6004/22 встановлені обставини щодо виконання виконавчого напису № 719 і вказані обставини сторонами не заперечувались.

Зазначеного вище місцевий суд не врахував, а суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив висновки суду першої інстанції щодо необізнаності позивачки про виконання спірного виконавчого напису № 719 від 04 жовтня 2012 року з часу відкриття виконавчого провадження - 25 жовтня 2012 року.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (рішення ЄСПЛ у справі GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA від 22 липня 2014 року, заява № 36157/08, §§ 22, 23).

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення місцевого суду, не надав належної оцінки доводам відповідача, які викладені у його апеляційній скарзі, та іншим обставинам щодо пропуску позовної давності, не спростував їх, обґрунтованих мотивів з цього приводу не навів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає передчасними висновки судів про те, що позовна давність позивачкою у цій справі не пропущена, а доводи касаційної скарги заявника про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 12, 81 ЦПК України та статей 256, 257, 261 ЦК України), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15 (провадження № 14-706цс19), від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15 (провадження № 14-252цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) заслуговують на увагу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що суд першої інстанції при вирішенні позову зробив правильний висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Зокрема, апеляційний суд не з`ясував, з якого саме часу позивачка могла дізнатися про порушення її прав, коли почала перебіг позовна давність та чи сплинула вона до моменту пред`явлення позову.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами положень статті 400 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що недоліки, допущені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та не надав належної оцінки висновкам місцевого суду.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін, та, зокрема, з`ясувати з якого саме часу позивачка могла дізнатися про порушення її прав, коли почався перебіг позовної давності та чи сплинула вона до моменту пред`явлення позову.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2022 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В Сердюк

В. А. Стрільчук