РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Харків

Київський районний суд міста Харкова у складі:

головуючої судді Губської Я.В.,

при секретарі Мордухович К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради( м. Харків, вул. Чернишевська,55), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), Київська окружна прокуратура м.Харкова (м.Харків вул. Сумська 76) про виселення з незаконно займаної житлової площі, вселення та усунення перешкод користування нерухомим майном,

в с т а н о в и в :

13 серпня 2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд:виселити ОСОБА_2 з житлової площі, частка 48/100 якої належить позивачу на праві власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати відповідача передати позивачу ключі від квартири; вселити його та членів його родини до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для усунення перешкод користування рухомим та нерухомим майном.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником 48/100 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В 2012 році він, будучи тяжко хворим, доручив доглядати за його часткою квартири відповідачу з метою додержання санітарного порядку та правил пожежної безпеки по договору проживання під догляд. ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього з дружиною народився син ОСОБА_4 та виникла проблема розширення житлової площі, тому вони вирішили переїхати до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , але станом на 08.05.2020 замки на вхідних дверях були замінені. З 12.08.2021 вони з сином зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Добровільно з`їжджати ОСОБА_2 відмовляється, мотивуючи свою відмову тим, що вона вісім років проживала в квартирі, на зв`язок не виходить, в будинку не зареєстрована та займає приміщення самоправно, проти його волі. Враховуючи викладене, звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова ОСОБА_5 від 17.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження.

22.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді ОСОБА_5 у відставку, зазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.01.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи Київську окружну прокуратуру м.Харкова.

31.08.2021 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_3 , в яких він просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Посилався на те, що виселення відповідача потрібно позивачу та його малолітньому сину для подальшого вселення та усунення перешкод у користування рухомим та нерухомим майном, де вони офіційно зареєстровані. Він є представником по довіреності спадкоємця ОСОБА_6 , співвласника другої частини комунальної 52/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вказав, що між власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 не визначений порядок користування квартирою, тому ОСОБА_2 також незаконно проживає на території спадкоємця та всупереч його волі користується частиною нерухомості.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій зазначила, що визнає позовні вимоги в повному обсязі, просила про розгляд справи за її відсутністю. Вказала, що за адресою: АДРЕСА_1 вона не мешкає, її речей в квартирі не має, жодних перешкод з її боку щодо проживання та користування житлом ОСОБА_1 не має.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутністю, на підставі наявних матеріалів, позовні вимоги просив задовольнити.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали та просили задовольнити, проти зустрічного позову заперечували.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи за їх відсутністю. Просили прийняти рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Додатково повідомили, що за інформацією відповідача, вона виселилась зі спірної квартири. Проти позовних вимог не заперечують.

Представник третьої особи Київської окружної прокуратури м.Харкова в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність. Крім того вказав, що органи прокуратури України не наділені повноваженнями щодо здійснення представництва інтересів громадян в суді. Крім того, спір між фізичними особами про виселення з незаконно займаної житлової площі, вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, не може вплинути на інтереси держави.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 48/100 часток квартири загальною площею 94,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27.02.2008 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., реєстровий №1120 та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №477067 від 14.02.2013.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи загального захворювання на підставі пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 та довідки МСЕК №747114.

Відповідно до наданих квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_1 сплачує за квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_1 комунальні платежі.

Відповідно до договору проживання під догляд від 05.08.2012 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що власник надає проживаючій ОСОБА_2 житлове приміщення-48/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 для використання під некомерційну, невиробничу діяльність на основі права власності. Строк проживання встановлюється за домовленістю з 05.08.2012 по 05.08.2013.

У відповідності до ч. 1ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що «не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ».

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Стаття 109Житлового кодексу України містить декілька норм щодо виселення:

- частина перша цієї статті встановлює загальне правило щодо виселення, згідно якого виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку;

- частина друга цієї статті передбачає правило, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду;

- частина друга цієї статті також встановлює виняток із цього загального правила - інше постійне жиле приміщення не надається у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Втім, стаття 109 Житлового кодексу України розміщена в Главі 2 Кодексу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду». Відповідно до статті 61Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Тобто норми цієї глави Кодексу регулюють відносини між державою/органами місцевого самоврядування і фізичними особами - наймачами житла, які не є власниками цього житла. Приписи цієї глави ЖК України не можна застосовувати для регулювання приватноправових відносин між колишнім і новим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Відносини власності врегульовані Конституцією України та Цивільним кодексом України, які передусім і мають застосовуватися до відносин сторін у цій справі.

Статтею 41Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Зазначені гарантії відображені й у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, виходячи з яких вбачається, що власнику житлового приміщення належить право володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до чинного законодавства України для захисту своїх порушених прав у праві володіння, користування чи розпорядженням житла можна звернутися до суду з позовом про:

- усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням;

- виселення особи, яка не є власником житлового приміщення;

- визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням;

- визнання право користування житлом;

- усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17Закону України від 23лютого 2006року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виселення - це позбавлення особи права проживати у житловому приміщенні, що знаходиться в приватній власності, а зняття з реєстрації відбувається без фізичного виселення особи.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України - У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 визнає позовні вимоги в повному обсязі. На переконання суду, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а навпаки буде сприяти відновленню прав власника майна. Доказів на підтвердження того, що відповідач передала ключі від спірної квартири позивачу суду не надано.

За таких обставин, враховуючи, що позивач є власником 48/100частки спірної квартири, зареєстрований за вказаною адресою разом з малолітнім сином, а також те, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.12,13,81,206, 258,259,265,273,354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради( м. Харків, вул. Чернишевська,55), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), Київська окружна прокуратура м.Харкова (м.Харків вул. Сумська 76) про виселення з незаконно займаної житлової площі, вселення та усунення перешкод користування нерухомим майном- задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження 48/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 передати позивачу ОСОБА_1 ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя-