ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9167/21 Номер провадження 22-ц/814/433/23Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Панченко О.О.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю представника відповідача - адвоката Кузнецова В.О., представника позивача - адвоката Демис Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09 червня 2022 року, постановлене суддею Тімошенко Н.В. (повний текст складено 19 червня 2022 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

23.09.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що ОСОБА_2 систематично для необмеженого кола осіб публікує аудіо пости, які містять недостовірну інформацію щодо нього, позивача, та порушують його особисті немайнові права. Зміст поширеної інформації містить фактичні дані викладені у категоричній стверджувальній формі, а відтак можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності та, як наслідок, визнані недостовірною інформацією. Висловлювання відповідача за своїм характером ґрунтується на твердженнях про винуватість позивача в завданні шкоди здоров`ю дітей, про неправдиві факти неналежного керування підприємством та про несправжність статусу інваліда по зору у позивача.

Із підстав викладеного просить захистити порушене право визнавши недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 в соціальній мережі телеграм каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в аудіозаписах, зобов`язавши відповідача спростувати таку інформацію шляхом розміщення аудіо записів у вказаному телеграм каналі не менше 4 разів та стягнути на його користь 25 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09.06.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано відсутністю юридичного складу порушення, на яке вказує сторона позивача. Натомість поширена інформація є оціночними судженнями відповідача щодо певних питань роботи позивача, як керівника підприємства,

а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві. Із огляду на відсутність підстав вважати поширену інформацію недостовірною, похідні вимоги про спростування такої інформації та відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягають.

Із рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, цитуючи зміст аудіозаписів, які суд не досліджував у повному обсязі, заперечує висновки суду першої інстанції, що поширена інформація є оціночними судженнями відповідача та не є критичною нотою чи реалізацією його поглядів.

Зазначає, що у аудіозаписі відповідачем зазначається прізвище позивача та його посада, що є достатнім для ідентифікації поширеної інформація саме відносно позивача.

Посилаючись на положення ч.3 ст.82 ЦПК України вважає такими, що не потребують доказуванню обставини завдання йому шкоди, що полягають у поширенні недостовірної непідтвердженої інформації про те, що позивач фактично скоїв злочин щодо невиплати заробітної плати, здійснення діяльності з метою незаконного збагачення, порушення екологічних норм виробництва продукції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.09.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09.06.2022; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 02.09.2023.

03.11.2022 та 10.02.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшли відзиви відповідача подані в його інтересах представниками - адвокатами Христич О.С. та Бєлокриницьким А.О., за змістом яких відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Наголошує, що під час розгляду справи судоми першої інстанції було досліджено у повному обсязі чотири аудіо пости, які викладені у телеграм каналі, за змістом яких не можна встановити, що мова йде саме про позивача, тобто відсутнє взагалі будь-яке посилання на позивача та ідентифікація особи. В свою чергу позивачем не доведено, що позивач та особа на скріншоті є однією і тою ж особою. Натомість наявним є монолог відповідача із висловленням своєї позиції щодо певних питань роботи позивача, як керівника підприємства, які за своєю природою є його оціночними судженнями.

У суді апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволення. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 в телеграм каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1» публікував аудіо пости наступного змісту: «Второй там есть полупокер, зрячий слепой директор из Полтавы, который за время работы на предприятии поменял 11 автомобилей и две квартиры и по 3-4 месяца не платит заработную плату»; «туда ездил некий полупокер полуслепой полузрячий ОСОБА_1 с Полтавы, проверял это предприятие, на протяжении 4-5 лет он туда ездил. Для меня это становится непонятным зачем ты разводил деньги, вдумайтесь полмиллиона должны одному директору… Вы посмотрите, что он туда ездил, этот ОСОБА_1, что он там делал?... ОСОБА_1 отдута хотел забрать пиролизные котлы»; «Смотрите.. Полтава полупокер не то зрячий не то слепой директор, который за свое директорство купил 11 машин, вторую квартиру уже купил…»; « ОСОБА_3 не поднимает вопрос ОСОБА_1 , а почему вот ОСОБА_2 куда-то там обращается… Почему ОСОБА_2 и жильцы не могут ночью окна открывать, потому что воняет, дети дышат этим… не поднимает этот вопрос?... Эти вопросы не поднимаются, а вот надо поднять. У ОСОБА_2 дети тут живут в общежитии и ОСОБА_2 горло и ОСОБА_3 за этих детей перегрызет и ОСОБА_1 перегрызет и однозначно перегрызет. Вы мне ребенка отравили что ребенок родился благодаря фенопласту родился инвалидом и здесь еще есть в общежитии дети, которые все таки видно, что они отстают в развитии и Вы мне будете еще рассказывать мне систему УТОС?... Он не поднимает вопрос «ОСОБА_1, а как вот ты подавал нам документы когда становился директором, скажи такую штуку, ты инвалид по зрению, а ездишь на машине, как так получается ОСОБА_1? Он этот вопрос не ставит потому что это тоже ручная собачка ОСОБА_3 . Как от, ты - слепой ездишь на машине, инвалид 2 группы, даже не 3тьей. Инвалид 2 группы… Вывалю твое все грязное белье и таких как ты все грязное белье…»./а.с.21-35/

Відмовляючи у визнанні такої інформації недостовірною, районний суд виходив із того, що за змістом публікації автор викладає свої власні судження щодо отриманої інформації про участь позивача, як члена ревізійної комісії, після перевірки діяльності підприємства, а також наводить відповідні думки з цього приводу, які виражені в оціночному суджені.

Суд визнав, що спірні публікації являють собою послідовно викладену інформацію про події, які відбувались в дійсності, із застосуванням критичних коментарів стосовно цих подій, та в них викладені власні судження автора з приводу цих подій, без мети дискредитації чи образи позивача і приниження його честі та гідності. Окрім того, відповідач вправі висловлювати критику, суб`єктивно оцінювати дії та вчинки позивача, тому висловлювання у контексті вільної полеміки не містить фактичних даних, а є його оціночним судженням щодо цих подій та явищ, і щодо особи позивача, а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві.

Із огляду на недоведеність позивачем, що спірна інформація є недостовірною, похідні вимоги про спростування такої інформації та відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягають.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильності не спростовують та зводяться до довільного тлумачення норм права на власну користь.

Згідно із ч.1 ст.28, ч.4 ст.32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч.1 ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.ст.94,277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Як роз`яснено в п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Межа допустимої критики щодо публічної особи, визначається з урахуванням конкретних обставин справи і є ширшою, ніж щодо приватної особи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Із огляду на викладені норми матеріального права, досліджуючи зміст публікацій, апеляційний суд визнає правильними висновки суду першої інстанції, що поширена інформація є оціночними судженнями відповідача щодо діяльності позивача, як директора ПОГ «Полтавське УВП «Полтаваелектро» УТОС. При цьому навіть образлива форма деяких висловлювань не перешкоджає віднесенню її до оціночного судження, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 01.071997 у справі «Обершлік (Oberschlick) проти Австрії (№ 2)», рішення від 25.06.1992 у справі «Торґейр Торґейрсон (Thorgeir Thorgeirson) проти Ісландії», рішення від 29.03.2005 у справі «Українська Прес-Група» проти України»,рішення від 21.07.2005 у справі «Грінберґ (Grinberg) проти Росії»).

Доводи апеляційної скарги, що у аудіозаписі відповідачем зазначається прізвище позивача та його посада, що є достатнім для ідентифікації поширеної інформація саме відносно позивача, апеляційним судом до уваги не приймаються. По-перше, не кожна публікація дозволяє ідентифікувати особу позивача; по-друге, позивачем не спростовано, що така інформація є критикою, оцінкою його дій, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, а тому не може бути предметом судового захисту відповідно до статті 277 ЦК України.

Посилання позивача на положення ч.3 ст.82 ЦПК України, як підставу звільнення його від доказування спричинення моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки така вимога позову є похідною від визнання інформації недостовірною та її спростування, у задоволенні якої відмовлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375,381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.06.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.О. Панченко