Справа № 569/3456/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального Міністерства юстиції (м.Львів) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд 27 лютого 2023 року надійшла заява ОСОБА_1 , зацікавлена особа Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального Міністерства юстиції (м.Львів) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2023 року повернуто заявнику подану заяву на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 червня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Кузьміна Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

13 червня 2023 року вказана цивільна справа передана у провадження суді ОСОБА_2 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2023 року прийняти до розгляду та відкрито провадження у даній справі в порядку окремого провадження з участю заявника та заінтересованої особи; призначено судове засідання на 14 червня 2023 року на 14 год. 00 хв.

Копія ухвали суду направлена сторонам на електронну пошту негайно.

14 червня 2023 року судове засідання не відбулось у зв`язку з неявкою всіх учасників судового процесу. Наступна дата судового засідання призначена на 16 червня 2023 року.

15 червня 2023 року від представника заявника до суду надійшла заява про розгляд справи без участі заявника та її представника, заявлені вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

14 червня 2023 року від представника заінтересованої особи надійшло клопотання (яке було передано судді 16 червня 2023 року) про розгляд справи без участі їх представника, щодо заявлених вимог заперечень не мають.

Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що заявник по справі ОСОБА_1 являється дочкою ОСОБА_3 .

Дана обставина підтверджується дослідженою в судовому засіданні кс.копією свідоцтва про народження (на російській мові) серії НОМЕР_1 виданим 21 січня 1971 року з якого вбачається, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кадіївка Ворошиловоградської області, про що зроблено запис за №97. Батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про укладення шлюбу (на російській мові) серії НОМЕР_2 виданого 31 жовтня відділом загс м.Стахонов вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 31 жовтня 1992 року, про що зроблено запис за №747. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_7 , дружині ОСОБА_7 .

З дослідженої в судовому засіданні довідки від 16/08/2018 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що довідка видана ОСОБА_1 ; дата та місце народження 23/12/1970 м Стаханов Луганської обл.; стать жіноча; ЕМ100893 26/03/1999 Стахановським МВУМВС Укр в Луг обл.; зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 . 15 липня 2014 р.

З дослідженого в судовому засіданні кс.копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 виданого 31 серпня 1999 року Стахановським МВУМВС України в Луганській області вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Стаханов Луганської області. Наявна відмітка про реєстрацію за адресою АДРЕСА_3 .

З дослідженої в судовому засіданні довідки від 11/04/2017 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що довідка видана ОСОБА_3 ; дата та місце народження 13/01/1947 місто Стаханов Луганська обл.; стать жіноча; ЕМ316971 31/08/1999 Стахановським МВ УМВС Укр в Луг обл.; зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 . 11 квітня 2017 р.

З дослідженого в судовому засіданні кс.копії лікарського свідоцтва про смерть №65 виданого 20 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ; причина смерті загальна інтоксикація організму, злоякісне новоутворення.

З дослідженого в судовому засіданні кс.копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 21 жовтня 2022 року відділом записів актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції міністерства юстиції луганської народної республіки вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка міста Стаханов Луганської області померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Стаханов луганської народної республіки, про що зроблено відповідний актовий запис №1558.

До заяви заявником долучено фото з місця поховання з наявним записом « ОСОБА_3 13.01.1947 г . 20.10.2022 г.»

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 317 ЦПК України передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхнім представником до суду за межами такої території. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частина перша-друга статті 318 ЦПК України).

Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширює свою дію стаття 317 ЦПК. На даний час до них відносяться території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до діючого законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України, тому даний спрощений порядок розповсюджується на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум - до закінчення воєнного стану). Але в основному такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути:

§ письмові докази;

§ речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи;

§ висновки експертів;

§ копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть;

§ пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник;

§ довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців);

§ заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоров`я або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545.

Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.); у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.); забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.).

Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду.

Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно ст.9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно з висновками ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15 квітня 2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до п.п.13, 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Вказані обставини узгоджуються з викладеним у постанові Верховного Суду України по справі № 753/8033/22 від 29 березня 2023 року.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та таким, що підлягають до повного задоволення, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення даного факту і заявником надано достатньо доказів для підтвердження такого факту та доведено мету його встановлення - реєстрації факту смерті померлої в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть.

Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,12,263,264,265,268,273,293,315,317,

354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального Міністерства юстиції (м.Львів) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України задоволити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Стаханов Луганської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Стаханов Луганської області.

Допустити негайне виконання судового рішення. Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Копію рішення невідкладно направити Рівненському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) - для виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно довідки від 16/08/2018 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2

Заінтересована особа: Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м.Рівне, пр.Миру, 14

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов