ПОСТАНОВА

Іменем України

11 травня 2023 року м. Кропивницький

справа № 385/678/13

провадження № 22-ц/4809/352/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінасгруп»,

відповідачі:

ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник - адвокат Янчук Анатолій Анатолійович, на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Панасюк І. В.) від 29 травня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

25 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за договором кредиту № 266/АК-2007 від 14 грудня 2007 року у розмірі 366181,77 грн.

Вимоги позивача обгрунтовано тим, що 14 грудня 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Експобанк» і ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 266/АК-2007.

На підставі цього договору ОСОБА_1 отримав у банку на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19000 доларів США за користування якими зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12 % річних, комісію, а також повертати кредит частинами згідно з графіком, а остаточно до 13 грудня 2014 року на визначених договором умовах.

Виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_2 згідно з договором поруки б/н від 14 грудня 2007 року.

Однак позичальник ОСОБА_1 не виконує у визначені договором строки свої зобов`язання зі сплати кредиту, процентів за користування ним та комісії, тож утворилася прострочена заборгованість.

Посилаючись на ч. 2 ст. 1050 ЦК України позивач стверджував, що він має право вимагати стягнення не лише прострочених платежів, а у нього виникло право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів.

Станом на 16 травня 2012 року загальна заборгованість становила 44196,23 долара США та 12921,31 грн, що з урахуванням курсу іноземної валюти до національної валюти України становить 366 181,77 грн і складається з такого:

- заборгованість за кредитом в розмірі 7291,34 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 58279,68 грн;

- нараховані проценти - 84,17 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 672,77 грн;

- прострочена заборгованість за кредитом - 9558,13 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 76398,13 грн;

- прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 6029,18 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 48191,24 грн;

- прострочена заборгованість за комісією - 4121,58 грн;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 12010,33 долара США (еквівалент в національній валюті України - 95998,59 грн;

- пеня за несвоєчасну оплату нарахованих процентів - 9223,08 долара США (еквівалент в національній валюті України - 73720,04 грн;

- пеня за несвоєчасну сплату комісії - 8799,73 грн.

Посилаючись на такі обставини, позивач просив задовольнити його позов.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2013 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» задоволено. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно борг в сумі 366181,77 грн на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Експобанк». Також суд вирішив питання розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Експобанк» судові витрати по справі в розмірі 3441,00 грн.

При цьому суд встановив, що ОСОБА_1 передбачені кредитним договором зобов`язання з повернення кредиту та сплаті процентів не виконує, а тому у банка виникла підстава для правомірного дострокового стягнення усієї заборгованості, яка станом на 16 травня 2012 року становила 44196, 23 долари США та 12921,31 грн, що з урахуванням курсу іноземної валюти до національної валюти України становить 366181,77 грн і складається з такого:

- заборгованість за кредитом в розмірі 7291,34 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 58279,68 грн;

- нараховані проценти - 84,17 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 672,77 грн;

- прострочена заборгованість за кредитом - 9558,13 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 76398,13 грн;

- прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 6029,18 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 48191,24 грн;

- прострочена заборгованість за комісією - 4121,58 грн;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 12010,33 долара США (еквівалент в національній валюті України - 95998,59 грн;

- пеня за несвоєчасну оплату нарахованих процентів - 9223,08 долара США (еквівалент в національній валюті України - 73720,04 грн;

- пеня за несвоєчасну сплату комісії - 8799,73 грн.

З огляду на те, що виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед банком забезпечено порукою ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що заборгованість підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2022 року поновлено відповідачці ОСОБА_2 строк для подання до суду заяви про перегляд заочного рішення цього ж суду від 29 травня 2013 року. Цією ж ухвалою суду в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2013 року відмовлено.

У поданій до суду апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , від імені якої діє представник - адвокат Янчук Анатолій Анатолійович, просить суд апеляційної інстанції скасувати заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2013 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

На думку апелянта, місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права, адже кредитор пред`явив позов після спливу позовної давності так, як 03 листопад 2009 року банк пред`явив вимогу про повернення впродовж 30 днів усієї заборгованості, зокрема тієї, строк повернення якої не настав. Таким чином строк сплати заборгованості збіг 10 грудня 2009 року і розпочався перебіг позовної давності. Враховуючи, що позовна заява датована 15 квітня 2013 року, позов пред`явлено з пропуском позовної давності.

Відповідачка не мала можливості подати до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки суд її не повідомив про розгляд справи.

Крім того, апелянт вказав, що позов не підлягав задоволенню ще і з тієї підстави, що порука припинилася через 6 місяців з моменту спливу строку на виконання вимоги банку про повернення усієї заборгованості.

До апеляційної скарги додано окрему заяву ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності (Т. 1, а. с. 158 - 161).

Відзив на апеляційну скаргу

Раніше, а саме 18 травня 2018 року, Гайворонський районний суд Кіровоградської області постановив ухвалу якою замінив у справі стягувача ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (Т. 1, а. с. 100 - 101).

Копію ухвали апеляційного суду від 19 січня 2023 року про відкриття апеляційного провадження з роз`ясненням права на відзив надіслано учасникам справи та з відповідними додатками.

Зокрема, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» отримала копію ухвали апеляційного суду 30 січня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (Т. 1, а. с. 191), але відзив на апеляційну скаргу від неї до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 березня 2023 рокузупинено провадження по справі у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до залучення до справи його правонаступника.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року поновлено провадження у справі, адо участі у справі залучено правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Подання відзиву на апеляційну скаргу є правом учасника процесу, а його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Представник апелянта адвокат Янчук А. А. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення по справі, зокрема письмові.

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» повідомлена судовою повісткою про час, дату та місце розгляду справи, яка вручена йому 24 квітня 2023 року, що підтверджується відомостями рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за № 080. Проте позивач не забезпечив явку свого представника до суду, будь-яких заяв чи клопотань стосовно розгляду справи не подав.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи:

14 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 266/АК-2007. За умовами цього договору банк взяв на себе зобов`язання надати позичальнику ОСОБА_1 кредит в розмірі 19000 доларів США, а позичальник, своєю чергою, взяв на себе зобов`язання повернути в повному обсязі отриманий кредит не пізніше 13 грудня 2014 року з нарахованими відсотками за процентною ставкою 12% річних за час фактичного користування кредитом та можливими штрафними санкціями в порядку, що визначений умовами договору та графіком погашення кредиту та відсотків (Т. 1, с. 26 - 32).

Крім цього, 14 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого остання звяла на себе зобов`язання відповідати перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі за виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007 у випадку його невиконання боржником (Т. 1, а. с. 36 - 37).

Банк виконані зобов`язання щодо надання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 19000 доларів США в повному обсязі.

Натомість ОСОБА_1 передбачені кредитним договором зобов`язання, щодо своєчасності здійснення ним кредитних платежів не виконує.

Станом на 16 травня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становила 44196,23 долара США 23 (еквівалент до національної валюти України становить 353260,46 грн) та 12 921,31 грн, що разом у національній валюті України становить 366 181,77 грн і складається з такого:

- заборгованість за кредитом в розмірі 7 291,34 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 58 279,68 грн;

- нараховані проценти - 84,17 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 672,77 грн;

- прострочена заборгованість за кредиту в розмірі 9 558,13 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 76 398,13 грн;

- прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 6 029,18 долара США, що за курсом НБУ на 06 лютого 2013 року становить 48 191,24 грн;

- прострочена заборгованість за нарахованою комісією в розмірі 4 121,58 грн;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 12010,33 долара США (еквівалент в національній валюті України - 95 998,59 грн;

- пеня за несвоєчасну оплату нарахованих процентів в розмірі 9 223,08 доларів США (еквівалент в національній валюті України - 73 720,04 грн;

- пеня за несвоєчасну сплату комісії в розмірі 8 799,73 грн.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:

06 листопада 2009 року ВАТ Комерційний банк «Експобанк» надіслав ОСОБА_1 повідомлення-вимогу від 03 листопада 2009 року № 832 у якому, пославшись на пункти 3.7 та 4.4.1 договору кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007, вимагав від боржника в 30-денний строк з дня надіслання повідомлення повернути банку в повному обсязі кредит, проценти, комісію та штрафні санкції на загальну суму 146635,72 грн, яка станом на 19 жовтня 2009 року складалася з такого: 1180,65 долара США - прострочена заборгованість по кредиту, 1326,06 долара США - прострочена заборгованість по процентах, 1776,75 - прострочена заборгованість по комісії, 15668,82 долара США - строкова заборгованість по кредиту (Т. 1, а. с. 45 - 46).

Вказану вимогу - повідомлення ОСОБА_1 отримав особисто 10 листопада 2009 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 07992149 (Т. 1, а. с. 47).

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Оскаржуване заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2013 року зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає, тож вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

(У цій постанові положення актів законодавства, які застосовуються судом, наведені у редакції на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 14 грудня 2007 року).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст цивільного правовідношення становлять суб`єктивні права та обов`язки учасників правовідносин.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюються на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 параграф 1 Глави 71 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя. Якщо строк виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до у ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно з ч. 4 цієї статті Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо суті спору та оцінка доводів апеляційної скарги (Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій)

Згідно з п. 1.5, п. 2.2. укладеного 14 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 договору кредиту і забезпечення № 266/АК-2007, позичальник ОСОБА_1 отримав у банку кредит для купівлі легкового автомобіля марки Чері Амулет, 2007 року випуску.

З огляду на це та зміст пунктів 22, 23 ст. 1, а також ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) отриманий ОСОБА_1 кредит є споживчим.

Відповідно до розділу 3 договору кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007 та додатку № 1 до цього договору, ОСОБА_1 з 13 січня 2008 року по 13 грудня 2014 року мав щомісячно, до 13 числа кожного місяця, сплачувати банку ануїтетний платіж у розмірі 335,40 доларів США.

ПАТ КБ «Експобанк» стверджував, що позичальник ОСОБА_1 порушив передбачений договором графік внесення щомісячних платежів.

Через це 23 вересня 2009 року ВАТ КБ «Експобанк» надіслав ОСОБА_1 повідомлення-вимогу від 16 листопада 2009 року № 539 у якому, пославшись на умови договору кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007, вимагав від боржника в 30-денний строк усунути порушення умов договору, а саме сплати прострочену заборгованість: 1003,82 долара США - прострочена заборгованість по кредиту, 1167,49 долара США - прострочена заборгованість по процентах, 1522,91 грн - прострочена заборгованість по комісії (Т. 1, а. с. 42).

Вказану вимогу - повідомлення ОСОБА_1 отримав особисто 26 вересня 2009 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 07436025, копію якої до суду надав позивач (Т. 1, а. с. 43).

У справі відсутні будь-які відомості про те, що позичальник ОСОБА_1 усунув допущені ним порушення умов договору впродовж визначеного у вимозі банку від 16 вересня 2009 року строк.

Отже, через невиконання вимоги банку та відповідно до п. 3.7 кредитного договору, ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк набув право вимоги до боржника про виконання не лише простроченого зобов`язання, а й повернення тієї частини споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав на час пред`явлення вимоги.

При цьому банк дотримався процедури обов`язкового станом на 2009 рік досудового порядку врегулювання питання повернення коштів за договором споживчого кредиту, передбаченого ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

06 листопада 2009 року ВАТ Комерційний банк «Експобанк» надіслав ОСОБА_1 нове повідомлення-вимогу від 03 листопада 2009 року № 832 у якому, пославшись на пункти 3.7 та 4.4.1 договору кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007, вимагав від боржника в 30-денний строк з дня надіслання повідомлення повернути банку в повному обсязі кредит, проценти, комісію та штрафні санкції на загальну суму 146635,72 грн, яка станом на 19 жовтня 2009 року складалася з такого: 1180,65 долара США - прострочена заборгованість по кредиту, 1326,06 долара США - прострочена заборгованість по процентах, 1776,75 - прострочена заборгованість по комісії, 15668,82 долара США - строкова заборгованість по кредиту (Т. 1, а. с. 45 - 46).

Вказану вимогу - повідомлення ОСОБА_1 отримав особисто 10 листопада 2009 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 07992149 (Т. 1, а. с. 47).

Отже, банк у законний спосіб та за наявності відповідних підстав змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором. З огляду на зміст повідомлення-вимоги ВАТ Комерційний банк «Експобанк» від 03 листопада 2009 року № 832, надісланому боржнику ОСОБА_1 , вказаний у ньому 30-денний строк закінчився 10 грудня 2009 року, але у цей строк боржник заборгованість не сплатив.

Внаслідок порушення позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором банк набув права вимоги не лише до позичальника ОСОБА_1 , а згідно з нормами ст. 553, 554 ЦПК України таке ж право у банку виникло стосовно поручителя ОСОБА_2 , як солідарного боржника.

Однак до ухвалення рішення про стягнення заборгованості з поручителя суд першої інстанції мав би перевірити дотримання позивачем строків, встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції на час виникнення спору, адже зі спливом строку, визначеного договором поруки, або зі спливом строку, визначеного законом, порука та відповідне право вимоги кредитора припиняються.

На правовий зміст встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України строків та їх значення неодноразово звертали увагу Верховний Суд України, а згодом Верховний Суд у відповідних постановах.

Наприклад, Верховний Суд України у постанові від 10 вересня 2014 року у справі № 6-28цс14 сформулював висновок про те, що у разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, для пред`явлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника. Одночасне направлення боржнику та поручителю вимоги про дострокове повернення кредиту у зв`язку з наявністю заборгованості не є вимогою кредитора до поручителя в сенсі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

У п. 36 постанови Великої Палати Верхового суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц вказано: «Строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини 4 статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (п. 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (п. 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (п. 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15)».

Далі, у п. 42 цієї ж постанови, Велика Палата Верховного Суду вказала: «За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором змінюється строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 80); постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц)».

У договорі поруки від 14 грудня 2007 року, укладеному між ВАТ КБ «Експобанк», поручителем ОСОБА_2 і позичальником ОСОБА_1 , сторони не встановили строк поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, а зазначили у п. 4.2 договору, що він набирає чинності з дати його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків.

Тому у цьому випадку суд мав перевірити наявність на час пред`явлення банком позову (згідно з відтиском штампа оператора поштового зв`язку на конверті - 25 квітня 2014 року, Т. 1, а. с. 60) обставин, передбачених другим реченням ч. 4 ст. 559 ЦК України у відповідній редакції про припинення поруки, а саме: у разі, якщо строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя

З огляду на те, що у договору кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007 сторони передбачили ануїтетну схему погашення позичальником заборгованості перед банком, то зурахуванням змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України у наведеній вище редакції колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Таким чином, пред`явлення банком вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

У позовній заяві та додатках до неї позивач не вказав з якої дати позичальник ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання щодо сплати щомісячно до 13 числа ануїтетних платежів у розмірі 335,40 доларів США, що не дає можливості ні суду встановити точну дату до якої існувала порука ОСОБА_2 щодо простроченої заборгованості ОСОБА_1 , яка утворилася до настання строку повернення кредитування в цілому.

Проте, щодо строкової заборгованості, розмір якої згідно з додатком до повідомлення-вимоги від 03 листопада 2009 року № 832 становив 15668,82 долара США (Т. 1, а. с. 46), перебіг передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку розпочався на 31-ий календарний день з дня отримання ОСОБА_1 письмового повідомлення-вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором, тобто з 11 грудня 2009, а закінчився 10 червня 2010 року, тому порука щодо цієї частини боргу припинилася 11 червня 2010 року.

Оскільки прострочений борг за кредитом, який згідно з додатком до повідомлення-вимоги від 03 листопада 2009 року № 832 складався з такого: прострочений кредит - 1180,65 долара США, прострочені проценти - 1326,06 доларів США та прострочена комісія - 1776,75 грн, виник до часу пред`явлення банком вимог про дострокове повернення частини кредиту, то й порука щодо цієї заборгованості припинилася раніше, тобто ще до 11 червня 2010 року.

Хоча точну дату припинення поруки щодо прострочених періодичних платежів суд встановити не має змоги через ненадання сторонами необхідної інформації щодо дат несплати ОСОБА_1 чергових ануїтетних платежів по кожному простроченому платежу окремо, відсутність такої детальної інформації не спростовує той факт, що станом на 11 червня 2010 року порука ОСОБА_2 припинилася щодо усіх невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 перед банком.

До суду з позовом до поручителя ОСОБА_2 банк звернувся 25 квітня 2013 року, тобто після того, як порука припинилася, що є підставою для відмови в позові до поручителя, оскільки право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя припинилося.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір самої заборгованості у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц Суд виснував, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. На думку Верховного Суду, такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верхового Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Схожий за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Умови договору кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-1007, укладеного між ВАТ КБ «Експобанк» і ОСОБА_1 , не містять умов про права банку на проценти після закінчення цього договору.

Наведені висновки Великої Палати Верховного Суду вочевидь не могли бути враховані судом першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення так, як таких висновків на той час не існувало.

Проте на час перегляду справи в апеляційному порядку, з урахуванням вказаних висновків про застосування ст. 1048, ч. 2 ст. 1050, ст. 1056-1, ст. 625 ЦК України, є очевидним, що суд неправильно застосував норми матеріального права, які з того часу не змінилися, та безпідставно задовольнив вимоги банку про стягнення заборгованості по процентах, комісії та пені, які нараховані банком після 11 грудня 2009 року, тобто по завершенню строку кредитування (строку правомірного користування позичальником грошовими коштами банку).

Стосовно безпідставно нарахованих банком процентів за користування кредитом, то їх сума становить 4703,12 долара США так, як згідно з позовною заявою заборгованість по процентах позивач визначив станом на 06 лютого 2013 року в сумі 6029,18 доларів США (докладного розрахунку суми процентів банк суду не надав), а на час завершення строку кредитування ця сума становила 1326,06 доларів США, що підтверджується додатком № 1 до вимоги-повідомлення від 03 листопада 2009 року (Т. 1, а. с. 46).

Стосовно комісії, то банк безпідставно нарахував її після 11 грудня 2009 року в сумі 2344,83 грн, що випливає зі змісту позовної заяви та додатку № 1 до вимоги-повідомлення від 03 листопада 2009 року (Т. 1, а. с. 46).

Як вбачається з доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості (Т. 1, а. с. 7 - 23), пеня ним нарахована за період з 06 лютого 2010 року по 05 лютого 2013 року, тобто також поза строком кредитування.

Таким чином, станом на час закінчення строку кредитування (11 грудня 2009 року) борг ОСОБА_1 за кредитним договором становив: 16849,47 долара США - заборгованість по кредиту, 1326,06 долара США - заборгованість по процентах, 1776,75 грн - заборгованість по комісії, а всього 18175,53 долара США та 1776,75 грн та був незмінним на час пред`явлення позову.

Отже, позовні вимоги про стягнення процентів, комісії та пені, нарахованих після закінчення строку кредитування, є необґрунтованими, а отже суд першої інстанції безпідставно задовольнив їх, порушивши наведені вище норми матеріального права.

Хоча відповідачка ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі і не посилалася на порушення місцевим судом ст. 1048, ч. 2 с. 1050, ст. 1056-1, ст. 625 ЦК України, але колегія суддів суду апеляційної інстанції такі порушення встановила, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 360 ЦПК України, вважає себе обмеженою доводами та вимогами апеляційної скарги.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції виснує, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 за договором кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007. Фактично розмір заборгованості становить по «тілу» кредиту та процентах - 18175,53 долара США, а по комісії - 1776,75 грн (Т. 1, а. с. 46).

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що банк пред`явив позов після спливу позовної давності та просила застосувати відповідні наслідки.

Зміст наведених вище ст. 256, 267 ЦК України дає підстави вважати, що заява відповідача про застосування позовної давності може бути аргументом «останньої надії» проти обґрунтованого і доведеного позову. Водночас вона є законним правом правопорушника уникнути притягнення до відповідальності у судовому порядку після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України про застосування позовної давності може заявити сторона у спорі.

Оскільки закон не визначає конкретну сторону у справі, яка може заявити в суді про застосування позовної давності, таку заяву може подати будь-яка зі сторін - позивач, відповідач чи один із відповідачів або співвідповідачів, зокрема поручитель боржника.

Такий висновок суду щодо застосування ч. 3 ст. 267 ЦК України у цій справі грунтується не лише на змісті вказаної нормі права, а й на нормі ч. 2 ст. 555 ЦК України, якою передбачено, що поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З урахуванням того, що апеляційний суд встановив, що строк виконання боржником ОСОБА_1 в цілому своїх зобов`язань перед банком за договором кредиту і забезпечення від 14 грудня 2007 року № 266/АК-2007 сплинув 11 грудня 2009 року, то за правилом ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг трирічної позовної давності почався з 12 грудня 2009 року і сплинув 11 грудня 2012 року.

Як вже згадувалося у цій постанові, з позовом до суду банк звернувся 25 квітня 2013 року, тобто з пропуском позовної давності.

У справі відсутні відомості про обставини, які згідно з нормами ст. 263, ст. 264 ЦК України давали б підстави вважати, що перебіг позовної давності зупинявся або переривався.

Оцінюючи ту обставину, що про застосування наслідків спливу позовної давності відповідачка не заявила до ухвалення судом першої інстанції заочного рішення, а вперше вказала про це у своїй заяві від 31 жовтня 2022 року про перегляд заочного рішення (Т 1, а. с. 117 -127), а згодом в апеляційній скарзі (Т. 1, а.с. 151 - 161), колегія суддів апеляційного суду враховує висновок Великої Палати Верховного Суду що застосування норми ч. 3 ст. 267 ЦК України, викладений у п. 58 постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц згідно з яким той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

У матеріалах справи, яка переглядається в апеляційному порядку, відсутні докази надсилання Гайворонським судом Кіровоградської області відповідачці ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками до неї.

Суд двічі призначав справу до розгляду у судовому засіданні: на 21 травня 2013 року та на 29 травня 2013 року.

Матеріали справи (а. с. 64 - 85) не містять відомостей про вручення судових повісток відповідачам, зокрема ОСОБА_2 .

На час ухвалення судом першої інстанції заочного рішення, тобто станом на 29 травня 2013 року, суд не мав доказів про належне повідомлення відповідачів про час, дату та місце розгляду справи. або причини невручення їм судових повісток.

Зі змісту ст. 163 ЦПК України у редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції вбачається обов`язок суду з`ясувати причини неявки учасників процесу, а зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 169 цього Кодексу вбачається обов`язок суду відкласти розгляд справи у межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі неявки у судове засідання учасника процесу, про якого немає відомостей, що йому вручена судова повістка.

Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України в тогочасній його редакції суд може постановити заочне рішення у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Всупереч цим вимогам процесуального законодавства, суд першої інстанції ухвалив 29 травня 2013 року заочне рішення не маючи доказів вручення судових повісток відповідачем та без з`ясування причин їх неявки до суду.

Направлені судом відповідачам судові повістки на 21 травня 2013 року повернуті до суду без вручення вже після ухвалення оскаржуваного заочного рішення, а саме 30 травня 2013 року, що підтверджується відмітками штампа суду на рекомендованих повідомленнях (Т. 1, а. с. 85, 86). При цьому оператор поштового зв`язку в довідці про причини невручення судової повістки відповідачці ОСОБА_2 вказав, що вона знаходиться на лікуванні в лікарні у м. Кіровограді (Т. 1, а. с. 85).

Судова повістка на 29 травня 2013 року була вручена ОСОБА_2 лише 01 червня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (Т. 1, а. с. 87), а відомості про направлення та вручення судової повістки ОСОБА_3 на ту ж дату у справі відсутні взагалі.

В ухвалі від 23 листопада 2022 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 29 травня 2013 року суд безпідставно зазначив про те, що вона належним чином було повідомлена про дату та місце розгляду справи, але до суду не з`явилася. Суд також необґрунтовано відхилив доречні доводи ОСОБА_2 про порушення судом під час заочного розгляду справи норм матеріального права, зокрема тих, які регулюють питання припинення поруки та позовної давності.

Отже, з огляду на вказане та з метою ефективного гарантування права відповідачки на справедливий суд, як поручителя і солідарного боржника, наділеного законом правом висувати проти вимог кредитора будь-які заперечення, зокрема ті, які міг би висунути сам боржник, а також як правонаступника померлого боржника ОСОБА_1 у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційного суду вважає заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності обґрунтованою, а позовні вимоги ПАТ КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 такими, що не підлягають задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, щодо порушення суду першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права знайшли своє підтвердження.

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, неповно та неправильно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості вирішити справу відповідно до закону.

Таким чином, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, а тому, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні позову загалом, то судові витрати позивача покладаються на нього і компенсації не підлягають.

Судові витрати відповідачки ОСОБА_2 складаються зі сплаченого нею при поданні до суду апеляційної скарги судового збору в сумі 5161,50 грн (Т. 1, а. с. 180), які підлягають компенсації коштом позивача є ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінасгруп».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити, заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2013 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінасгруп», до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення кредитної заборгованості відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінасгруп» (ідентифікаційний код юридичної особи юридичної особи у ЄДРПОУ - 40696815) на користь ОСОБА_2 5161,50 грн компенсації витрат на сплату судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 14 червня 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник