Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 308/4890/20

провадження № 61-1600св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 листопада 2016 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 957 500 дол. США.

На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідач надав позивачу письмову розписку, в якій зафіксовано, що відповідач отримав у борг від позивача зазначену суму коштів та зобов`язується їх повернути не пізніше 15 листопада 2017 року у повному обсязі частинами в розмірі та строки, визначені в розписці, а саме: 15 000 дол. США - не пізніше 19 грудня 2016 року; 20 000 дол. США - не пізніше 19 січня 2017 року; 45 000 дол. США - не пізніше 19 лютого 2017 року; 100 000 дол. США - не пізніше 19 березня 2017 року; 100 000 дол. США - не пізніше 19 квітня 2017 року; 100 000 дол. США - не пізніше 19 травня 2017 року; 100 000 дол. США - не пізніше 19 червня 2017 року; 75 000 дол. США - не пізніше 19 липня 2017 року; 80 000 дол. США - не пізніше 19 серпня 2017 року; 97 500 дол. США - не пізніше 19 вересня 2017 року; 125 000 дол. США - не пізніше 19 жовтня 2017 року; 100 000 дол. США - не пізніше 19 листопада 2017 року.

У визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, оригінал розписки знаходиться у позивача.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 628 500 дол. США та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 22 травня 2017 року по 22 травня 2020 року у розмірі 51 405 дол. США.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 вересня 2021 року збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 679 905 дол. США , з яких : 628 500 дол. США - сума боргу за договором позики та 51 405 дол. США - 3 % річних за період 22 травня 2017 року по 22 травня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену ним суму судового збору в розмірі 10 964 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

передача грошових коштів у розмірі 957 500 дол. США була здійснена, що підтверджується написаною власноручно ОСОБА_2 розпискою;

боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_2 та надана позивачу ОСОБА_1 відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачено у статті 1047 ЦК України;

строк виконання зобов`язання настав;

доказів щодо повернення відповідачем боргу у розмірі 628 500 дол. США не подано;

оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк, відтак боржником були порушені умови договору позики грошей і позивач вправі вимагати від відповідача сплату 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики залишено без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Блохіної В. Ю. в інтересах ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2021 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 підтверджує наявність заборгованості перед ОСОБА_1 у розмірі 957 500 дол. США, а не отримання указаної суми грошових коштів у борг;

зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці заборгованості позивача перед відповідачем у грошовому виразі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки борг (заборгованість) міг виникнути на підставі інших правовідносин. Позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. За таких обставин, позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики;

розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів на підтвердження як факту укладення договору та змісту умов договору, так і факту отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Однак, зміст розписки не відповідає указаним вимогам, у зв`язку з чим така розписка не може бути доказом виникнення та існування між сторонами саме позикових зобов`язань, а це, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови в позові.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якій просить постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року скасувати, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 вересня 2021 року залишити в силі, стягнути з відповідача судові витрати.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму статті 1047 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17;

суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи не надав будь-якої правової кваліфікації відносинам сторін, спір по суті не вирішив;

висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову при наявності фактів часткової сплати суми боргу відповідачем, неодноразового відкладення відповідачем (його представником) слухання справи в суді апеляційної інстанції із висловленням наміру мирного врегулювання спору, надання представником позивача суду апеляційної інстанції доказів листування сторін із підтвердженням наміру відповідача повернути грошові кошти, очевидно свідчить про добровільність дій з написання розписки, цілеспрямований характер цих дій, усвідомлення відповідачем обов`язку повернення коштів. Твердження відповідача про примусове написання розписки та інший характер правовідносин голослівні та не підтверджуються доказами.

Позиція інших учасників справи

У березні 2023 року ОСОБА_2 подав письмові пояснення за підписом представника Блохіної В. Ю. , у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі № 308/4890/20, витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2023 року матеріали цивільної справи № 308/4890/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року відзив на касаційну скаргу, поданий представником ОСОБА_2 Блохіною В. Ю. , повернуто без розгляду, справу № 308/4890/20 призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 лютого 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суд першої інстанції встановив, що 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 , а останній отримав в борг грошові кошти в сумі 957 500 дол. США, які зобов`язався повертати частинами та повернути в строк не пізніше 15 листопада 2017 року, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою, оригінал якої знаходиться у позивача та був оглянутий в судовому засіданні.

У розписці зазначено, що ОСОБА_2 даною розпискою підтверджує наявність заборгованості перед ОСОБА_1 у сумі 965 500 дол. США. Він зобов`язується повернути вказану суму на пізніше 15 листопада 2017 року в повному обсязі наступним чином:

1. 15 000 дол. США - не пізніше 19 грудня 2016 року;

2. 20 000 дол. США - не пізніше 19 січня 2017 року;

3. 45 000 дол. США - не пізніше 19 лютого 2017 року;

4. 100 000 дол. США - не пізніше 19 березня 2017 року;

5. 100 000 дол. США - не пізніше 19 квітня 2017 року;

6. 100 000 дол. США - не пізніше 19 травня 2017 року;

7. 100 000 дол. США - не пізніше 19 червня 2017 року;

8. 75 000 дол. США - не пізніше 19 липня 2017 року;

9. 80 000 дол. США - не пізніше 19 серпня 2017 року;

10. 97 500 дол. США - не пізніше 19 вересня 2017 року;

11. 125 000 дол. США - не пізніше 19 жовтня 2017 року;

12. 100 000 дол. США - не пізніше 19 листопада 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц (провадження № 61-11851св20), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що

«за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (див. висновок у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13).

Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див. висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі, що переглядається:

17 листопада 2016 року ОСОБА_2 видав позивачу розписку, якою підтвердив наявність заборгованості перед ОСОБА_1 у сумі 965 500 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму на пізніше 15 листопада 2017 року;

дослідивши розписку, врахувавши, що відповідачем не надані належні докази повернення боргу, суд першої інстанції правильно встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог;

суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, безпідставно вдався до тлумачення змісту розписки, внаслідок чого скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

При подачі касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 21 020 грн.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 21 020 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року скасувати.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 вересня 2021 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 21 020 грн.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Закарпатського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук