Номер провадження: 22-ц/813/3250/23
Справа № 501/4339/20
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/4339/20

Номер провадження: 22-ц/813/3250/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційними скаргами адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Панасенка Є.М. 07 червня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (Т. 1, а. с. 3 - 7).

У червні 2021 року ОСОБА_1 уточнила свій позов і остаточно просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: 1) визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_1 на: 1.1) автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 ; 1.2) земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0995, за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 2.1) грошові кошти у розмірі - 2 039 250,00 грн., в якості компенсації частки набутих за час шлюбу грошових заощаджень; 2.2) грошові кошти у розмірі - 652 560,00 грн., в якості компенсації частки набутих за час шлюбу грошових заощаджень; 2.3) грошові кошти у розмірі - 8 795,80 грн., в якості компенсації різниці вартості часток у спільно набутому подружжям майні. Позивачка також просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму сплаченого судового збору (Т. 1, а. с. 132 - 141).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 25.06.2009 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом із матір`ю.

Наразі на розгляді в Іллічівському міському суді Одеської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Домовленості щодо поділу набутого за час шлюбу майна вона з відповідачем не досягла.

Короткий зміст вимог за зустрічним позовом

У травні 2021 року, не визнавши первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із вищезазначеним зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому просить: визнати спільною власністю подружжя: 1.1) автомобіль марки Toyota модель Land Cruiser Prado, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 1.2) автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 ; 1.3) земельну ділянку, площею - 0,1280 га., яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 ; 1.4.) грошові збереження у розмірі - 150 000,00 доларів США; 2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності: 2.1) за ОСОБА_2 : 2.1.1) на автомобіль марки Toyota модель Land Cruiser Prado, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , припинив право власності ОСОБА_1 на частину цього автомобілю шляхом виплати компенсації на її користь в розмірі - 320 280,40 грн.; 2.1.2) на земельну ділянку, площею - 0,1280 га., яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , припинив право власності ОСОБА_1 на частину цієї ділянки шляхом виплати компенсації на її користь в розмірі - 266 681,50 грн.; 2.2) за ОСОБА_1 : 2.2.1) на автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , припинив право власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість частини цього автомобілю в розмірі - 108 745,00 грн.; 2.3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі - 2 072 250,00 грн., в якості компенсації придбаних за час шлюбу грошових заощаджень; 2.4) остаточно, шляхом зарахування взаємних обов`язків між сторонами по поділу придбаного під час шлюбу майна, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 1 594 034,00 грн.. Також відповідач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі - 7 254,00 грн. (Т. 1, а. с. 53 - 58).

ОСОБА_5 обґрунтовує свої зустрічні позовні вимоги тим, що у первісному позові ОСОБА_1 не у повній мірі вказала майно, яке було придбано сторонами під час шлюбу. На момент подачі цього позову на розгляді в Іллічівському міському суді Одеської області знаходяться інші цивільні справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, розірвання шлюбу, стягнення аліментів.

Вирішити спір щодо поділу майна в досудовому порядку не можливо, оскільки ОСОБА_1 уникає зустрічей із ним.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05 жовтня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя передано до Овідіопольського районного суду Одеської області (Т. 1, а. с. 245 - 246).

Позиція сторін в суді першої інстанції

Сторони по справі не надали до суду першої інстанції відзивів на позови.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2022 року задоволено частково вищевказану первісну позовну заяву ОСОБА_1 .. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_1 на:

- автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- земельну ділянку, площею - 0,128 га., кадастровий номер :02:003:0995, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса місцезнаходження - АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі - 4 397,50 грн., в якості компенсації різниці вартості спільно набутого майна.

В задоволенні іншої частини первісної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_2 на:

- автомобіль марки Toyota модель Land Cruiser Prado, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 407,25 гривень.

В задоволенні іншої частини позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено (Т. 2, а. с. 34 - 45).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні транспортні засоби та земельна ділянка були набуті сторонами за час шлюбу, у зв`язку із чим вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягають поділу.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошових коштів у розмірі - 2 039 250,00 грн. та у розмірі - 652 560,00 грн., в якості компенсації частки набутих за час шлюбу грошових заощаджень, а також заявлених ОСОБА_2 вимог про визнання спільною власністю подружжя грошових збережень у розмірі - 150 000,00 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на його користь коштів у сумі - 2 072 250,00 грн., в якості компенсації придбаних під час шлюбу грошових заощаджень, суд першої інстанції виходив із наступного.

Згідно з рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.05.2021 року (справа № 501/3853/20), із змісту позовної заяви та заяви відповідача вбачається, що відповідач та позивачка не підтримують шлюбних відносин, вони не ведуть спільного господарства.

Враховуючи той факт, що позовна заява про розірвання шлюбу, зі змісту якої вбачається, що сторони не підтримують шлюбних відносин, була подана ОСОБА_1 - 16.11.2020 року і дану обставину встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області, яке набрало законної сили, суд вважав, що одержані ОСОБА_2 у період з листопада 2020 року по квітень 2021 року грошові кошти не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з тим, що фактичні шлюбні відносини між сторонами в цей період часу були припинені. При цьому, доказів зміни підстав позову про розірвання шлюбу позивачкою не надано.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали суду доказів на підтвердження того, що на час припинення фактичних шлюбних відносин, розірвання шлюбу набуті у шлюбі грошові кошти були наявні у відповідача ОСОБА_2 чи позивачки ОСОБА_1 або у третіх осіб. Також сторонами не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що інший з подружжя здійснив відчуження коштів чи використав їх на свій розсуд проти волі іншого з подружжя або приховав їх.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі - 339 875,00 грн., в якості компенсації частки грошових коштів (заробітної плати відповідача у загальному розмірі - 679 750,00 грн.), набутих за час шлюбу, та грошових коштів у розмірі - 652 560,00 грн., в якості компенсації частки грошових коштів (накопичення сім`ї, що залишилися в розпорядженні відповідача), набутих за час шлюбу. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог (Т. 2, а. с. 50 - 55).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що у період з 25.11.2020 року по квітень 2021 року сторони фактично перебували у шлюбі та проходили процедуру примирення, що було неодноразово підтверджено ОСОБА_2 та його представником під час судових засідань. На все майно, яке було набуто у вказаний період, розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя, згідно приписів ст. 60 СК України. Вказана презумпція відповідачем спростовна не була, вимога про визнання грошових коштів особистою власністю заявлена не була, у зв`язку із чим грошові кошти, які відповідач отримав в якості заробітної плати за рейс у період з 25.11.2020 року по квітень 2021 року, підлягають поділу між подружжям.

Також, враховуючи твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що подружжям було накопичено грошові кошти у розмірі - 150 000,00 доларів США, але таких грошових коштів у розпорядженні ОСОБА_1 не має та ніколи не було, то вказані грошові кошти наявні в розпорядженні ОСОБА_2 .. Оскільки їх накопичення здійснювалось за час шлюбу, то вони також підлягають поділу між подружжям, з виділенням ОСОБА_1 частини від цієї суми, тобто - 75 000,00 доларів США, що станом на 08.06.2021 року за курсом НБУ становить - 2 039 250,00 грн..

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Адвокат Дубінчук Жанна Михайлівна, діюча від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2022 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити (Т. 2, а. с. 68 - 72).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні вимог про визнання грошових накопичень спільним майном подружжя. Грошові кошти у розмірі - 150 000,00 доларів США зберігались в банківській скрині в АТ «Південний» (філія в м. Чорноморську), орендованою його дружиною - ОСОБА_1 .. Вказані кошти надходили на її особистий рахунок № НОМЕР_5 від компаній, в яких ОСОБА_2 працював за контрактами з 2016 року. ОСОБА_1 знімала кошти зі свого особистого рахунку та зберігала в банківській скрині, накопичувала їх на будівництво спільного будинку. Доступ до банківської скрині був у нього вільним (довіреність на користування). Після його повернення в Україну в квітні 2021 року він дізнався про скасування ОСОБА_1 вказаної довіреності. Ствердження ОСОБА_1 про те, що у її розпорядженні таких коштів немає та ніколи не було, а про їх наявність їй стало відомо лише після ознайомлення із зустрічною позовною заявою, а тому ці грошові кошти наявні в розпорядженні ОСОБА_2 , спростовуються матеріалами справи.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.07.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2022 року (Т. 2, а. с. 61 - 61 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.07.2022 року апеляційну скаргу адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , залишено без руху. (Т. 2, а. с. 77 - 77 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.08.2022 року апеляційну скаргу адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , залишено без руху. (Т. 2, а. с. 81 - 81 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.08.2022 року призначено справу за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , до розгляду (Т. 2, а. с. 82).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.08.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2022 року (Т. 2, а. с. 87).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.08.2022 року призначено справу до розгляду (Т. 2, а. с. 88).

Адвокат Трусов А.С., діючий від імені ОСОБА_6 , у судовому засіданні просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог про поділ грошових коштів скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , підлягають задоволенню частково.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 25.06.2009 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Іллічівського міського суду від 26.05.2021 року (справа № 501/3853/20) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин подружжям було набуто наступне майно.

- автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 ;

- автомобіль марки TOYOTA, модель Land Cruiser, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_2 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0995, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою - АДРЕСА_1 .

По справі виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи з доводів та вимог апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду у повному обсязі.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції щодо варіанту поділу спільного сумісного майна подружжя.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційних скаргах

За правилами ст. 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Придбавши вказане рухоме та нерухоме майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень закону.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є обьєктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та статтею 372 ЦК України.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У справі, яка переглядається, кожна сторона запропонувала свій спосіб поділу спільного майна в натурі з виплатою або отриманням грошової компенсації від іншого з подружжя.

Таким чином, враховуючи, що спірні транспортні засоби та земельна ділянка набуті сторонами за час шлюбу, то таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про їх поділ між сторонами. Однак колегія суддів не погоджується з варіантом поділу майна між сторонами запропонованого судом першої інстанції, з огляду на наступне.

На підтвердження вартості автомобілю марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, позивачкою ОСОБА_1 надано висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки, складений 02.06.2021 р. суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_10 , згідно з яким ринкова вартість автомобілю без урахування ПДВ становить - 138 402,00 грн..

На підтвердження вартості автомобілю марки TOYOTA, модель Land Cruiser, 2011 року випуску, стороною відповідача ОСОБА_2 надано висновок № 28/21 експертного авто-товарознавчого дослідження з визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу, складений 29.01.2021 р. судовим експертом ФОП ОСОБА_11 , згідно з яким ринкова вартість вказаного колісного транспортного засобу станом на дату проведення оцінки визначається рівною 680 560,80 грн..

Колегія суддів приймає до уваги вищевказані висновки про визначення вартості вищенаведених транспортних засобів.

Вірними є висновки суду про не врахування роздруківки з сайту «Auto ria» щодо дійсної ринкової вартості автомобілю марки TOYOTA, модель Land Cruiser, 2011 року випуску, долучені до уточненої позовної заяви ОСОБА_1 та роздруківки з мережі Інтернет щодо дійсної ринкової вартості автомобілю марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, долучені до зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , тому що жодних доказів на підтвердження умисного заниження вартості вказаних автомобілів суду не надано, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи запропонований варіант поділу майна позивачкою в уточненій позовній заяві та з урахуванням вимог зустрічного позову, колегія суддів вважає за доцільне поділити вищевказане майно, наступним чином.

З урахуванням запропонованих сторонами варіантів поділу автомобілів та з урахуванням фактичного користування автомобілями сторонами саме вказаним ними чином, колегія суддів вважає, що у відповідності до такого поділу, у власність позивачки ОСОБА_1 переходить автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 вартістю - 138 402,00 грн., а у власність відповідача ОСОБА_2 переходить автомобіль марки TOYOTA, модель Land Cruiser, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_2 . Вартістю - 680 560 грн., з грошовою компенсацією різниці вартості частки у спільному майні подружжя у розмірі 271 080 грн. = (680 560 грн. 138 402 грн.) : 2.

Щодо земельної ділянки колегія суддів приймає до уваги наступне.

Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя (позивача) до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15 (провадження № 61-8926св18)).

Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) викладено висновок, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтовуючи ринкову вартість земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0995, за адресою - АДРЕСА_1 , стороною відповідача ОСОБА_2 надано висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки, проведену 23.04.2021 експертом Гаврилів С.Ф., згідно з яким ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить - 533 363,20 грн..

Оскільки кожна із сторін заявила право на земельну ділянку, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0995, площею - 0,1280 га., вартістю - 533 363,00 грн., з урахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до положень ч. 2 ст. 365 ЦК України повинні були внести вартість вказаної частки на депозитний рахунок суду, чого зроблено не було.

Тому з огляду на вказане, колегія суддів вважає за доцільне земельну ділянку, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0995, площею - 0,1280 га., залишити у спільній частковій власності, визначивши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частину за кожним на вказану земельну ділянку.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошових коштів у розмірі - 2 039 250,00 грн. та у розмірі - 652 560,00 грн., в якості компенсації частини грошових набутих за час шлюбу заощаджень, а також заявлених ОСОБА_2 зустрічних вимог про визнання спільною власністю подружжя грошових збережень в розмірі - 150 000,00 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на його користь 2 072 250,00 грн., в якості компенсації придбаних під час шлюбу грошових заощаджень, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

На підтвердження заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі - 652 560,00 грн. позивачка ОСОБА_1 зазначила, що відповідач за первісним позовом з листопада 2020 року по квітень 2021 року перебував у закордонному рейсі, будучи працевлаштованим за трудовим договором моряка, отримував заробітну плату близько 8 000 доларів США щомісячно, а тому за останній рейс заробив близько 48 000 доларів США, шо за курсом НБУ на 08.06.2021 становить - 1 305 120,00 грн., частина від цієї суми становить - 652 560,00 грн..

Як зазначила позивачка, заробітна плата ОСОБА_2 надходила на його особистий рахунок, доступ до рахунку він не надав, вказані грошові кошти в інтересах сім`ї не витратив, розпорядився грошовими коштами за власним рішенням. Отже, вважаючи, що на заробітну плату відповідача поширюється статус спільного майна подружжя позивачка просила стягнути вказані кошти на її користь. Також посилалася на те, що з листопада 2020 року по квітень 2021 року сторони перебували у шлюбі та продовжували подружні стосунки, незважаючи на наявність в Іллічівському міському суді Одеської області справи про розірвання шлюбу між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.05.2021 року у справі №501/3853/20), шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Як вбачається, з вищезазначеного рішення суду, ОСОБА_1 в листопаді 2020 року подала позов про розірвання шлюбу. З позовної заяви та заяв відповідача вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства.

Отже, колегія суддів вважає, що грошові кошти, одержані ОСОБА_2 у період з листопада 2020 року по квітень 2021 року не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з тим, що фактичні шлюбні відносини між сторонами в цей період часу були припинені.

Крім того, матеріали справи не містять доказів про розмір заробітної плати ОСОБА_2 за вказаний період. Посилання ОСОБА_1 на отримання ОСОБА_2 заробітної плати у розмірі 5 000 доларів США ґрунтуються на припущеннях, що не можуть бути враховані судом як докази по справі.

Щодо визнання спільною власністю подружжя грошових збережень в розмірі 150 000,00 доларів США, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання вимог ухвал Іллічівського міського суду Одеської області про витребування відомостей щодо відкритих рахунків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надані відповіді, відповідно до яких з 2016 року по 30.09.2020 року на ім`я ОСОБА_1 було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_7 у доларах США від 03.06.2008 р., банківський рахунок № НОМЕР_8 у доларах США від 13.01.2017 р., банківський рахунок № НОМЕР_9 у гривні від 09.01.2019 р..

На виконання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 12.05.2021 року інформація щодо руху коштів по вищевказаним поточним рахункам на ім`я ОСОБА_1 за період з 2016 року по 30.09.2020 року надана у додатках листом АТ "ПІВДЕННИЙ".

Також АТ "ПІВДЕННИЙ" повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 діяли договір на користування індивідуальним банківським сейфом № 0038/1569-2015 від 16.12.2015 по 15.01.2019, доступ до якого мали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі довіреностей.

Договір на користування індивідуальним банківським сейфом № 0301/1569-2019 від 09.01.2019 по 08.01.2021 р. на користування індивідуальним банківським сейфом, доступ до якого мали ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на підставі довіреностей № 213, № б/н від 07.07.2020 дана довіреність згідно заяви була відкликана 20.10.2020.

Згідно з наданими виписками по рахункам № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 за період з 2016 року по 30.09.2020 року, на рахунок № НОМЕР_7 надходили та з рахунку були зняті грошові кошти, проте, станом на 08.10.2021, вхідний та вихідний залишок грошових коштів на рахунках дорівнює 0,00 грн..

Крім того, судом встановлено, що у період з 01.10.2020 р. по 11.08.2021 р. на ім`я ОСОБА_2 були відкриті поточні рахунки № НОМЕР_10 у доларах США від 26.09.2007 р., № НОМЕР_11 у доларах США від 06.12.2012 р..

На виконання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 10.06.2021 року інформація щодо руху коштів по вищевказаним поточним рахункам на ім`я ОСОБА_2 за період з 01.10.2020 р. по 11.08.2021 р. надана у додатках листом АТ "ПІВДЕННИЙ".

Згідно з наданими виписками по рахункам № НОМЕР_10 у доларах США від 26.09.2007 р., № НОМЕР_11 за період з 01.10.2020 р. по 11.08.2021 р. року з рахунку № НОМЕР_11 були зняті грошові кошти, проте станом на 08.10.2021 кінцевий залишок грошових коштів на рахунку дорівнює 1,25 доларів США, вхідний та вихідний залишок на рахунку № НОМЕР_10 дорівнює 0,00 грн..

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було надано суду доказів на підтвердження того, що набуті у шлюбі грошові кошти були наявні у відповідача ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_1 чи третіх осіб на час припинення фактичних шлюбних відносин, розірвання шлюбу.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_2 не надали суду достатніх доказів на підтвердження того, що інший з подружжя здійснив відчуження коштів чи використав їх на свій розсуд проти волі іншого з подружжя або приховав їх.

Відповідачем ОСОБА_2 також не доведено зберігання ОСОБА_1 коштів у сумі - 150 000,00 доларів США, що еквівалентно - 4 144 500,00 грн., у банківській скрині в AT «ПІВДЕННИЙ» та витрати цих коштів не в інтересах сім`ї.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, з вищевказаного слідує, що доступ до рахунків, на яких зберігались кошти мали обидва з подружжя. На момент розгляду справи кошти були витрачені. Жодною зі сторін не доведено факт витрати коштів не в інтересах сім`ї. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошових коштів у розмірі - 2 039 250,00 грн., в якості компенсації частки набутих за час шлюбу грошових заощаджень, а також заявлених ОСОБА_2 вимог про визнання спільною власністю подружжя грошових збережень в розмірі 150 000,00 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на його користь коштів у сумі 2 072 250,00 грн., в якості компенсації придбаних під час шлюбу грошових заощаджень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , є частково доведеними, а тому вони підлягають частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення як первісного позову ОСОБА_1 , так і зустрічного позову ОСОБА_2 за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни, діючої від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Первісну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право особистої приватної власності за:

1.1) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_12 , адреса - АДРЕСА_2 ), на автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

1.2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_13 , адреса - АДРЕСА_3 ), на автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser Prado, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_13 , адреса - АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_12 , адреса - АДРЕСА_2 ) в якості компенсації різниці вартості частки у спільному сумісному майні подружжя, грошові кошти у розмірі 271 080 (двісті сімдесят одна тисяча вісімдесят) грн. 00 коп..

Земельну ділянку, площею - 0,128 га., кадастровий номер :02:003:0995, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса місцезнаходження - АДРЕСА_1 , залишити у спільній частковій власності, визначивши за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_13 , адреса - АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_12 , адреса - АДРЕСА_2 ) право власності на частину за кожним на вказану земельну ділянку.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 травня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе