"26" червня 2023 р.
Справа №642/650/23
Провадження № 2/642/214/23
20 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Грінчук О.П.,
за участі секретаря Шрамко Н.В.,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання і визнання за нею права власності внаслідок розірвання договору, вказуючи, що 05.11.2018 між нею та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко А.А. Відповідно до умов вказаного договору, позивач передає у приватну власність відповідачу належну їй на праві особистої приватної власності 44/100 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язалася довічно утримувати та доглядати позивача. Вартість щомісячного матеріального забезпечення встановлена сторонами на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України, який підлягає індексації в порядку, встановленому законом. Пунктом 2 вказаного договору передбачено перелік обов`язків набувача. Однак, з часу укладання договору ОСОБА_1 не отримала жодного виду догляду. Крім того, позивач була залишена відповідачем без допомоги і в безпорадному стані внаслідок хронічної хвороби серця, похилого віку, під час захворювання на тяжку форму ОРВІ Covid-19 з ускладненням на пневмонію. Тоді позивач одноособово без допомоги відповідача зверталась за медичною допомогою і самостійно купувала медичні препарати. Позивач фактично мешкає в передмісті, за місцем своєї реєстрації, проте, з часу укладання договору відповідач жодного разу не відвідувала позивача, не цікавилась її життям та здоров`ям. Враховуючи викладене, позивач просила суд розірвати укладений між нею і відповідачем договір довічного утримання та визнати за нею право власності на 44/100 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок розірвання такого договору.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.02.2023 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім того, позивачу відстрочено сплату судового збору за майнову вимогу про визнання права власності до ухвалення рішення судом.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату і час розгляду справи повідомлялась своєчасно і належним чином, про причини неявки суду невідомо, заяв та клопотань до суду не надавала.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та просила задовольнити. Також додатково пояснила, що після укладання договору довічного утримання з відповідачем, остання пропала, її ні разу не навідувала та не допомагала. За весь цей час позивач похоронила чоловіка, вже кілька разів важко хворіла. Відповідач двічі скинула їй на карту по 1000 грн. та більше жодної допомоги не надавала. Тобто їй самій доводиться утримувати себе, лікуватись та утримувати житло.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача.
Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Судом встановлено, що 05.11.2018 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко А.А. за №1108 (далі - Договір). (а.с. 3-4)
Пунктом 1.2 даного договору передбачено, що відчужувач, ОСОБА_1 , передає у власність набувачу ОСОБА_3 , належні їй на праві власності 44/100 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .
В цьому ж пункті договору відповідач зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.
Пунктом 2.2. Договору передбачені форми утримання (догляду) набувачем відчужувача, а саме: надання побутових послуг (лагодження одягу та взуття, вологе прибирання будинку, прання та прасування; витрати по придбанню для відчужувача ліків, забезпечення надання відчужувачу медичної допомоги, щотижневе забезпечення відчужувача продуктами харчування з їх доставкою до місця проживання відчужувача, забезпечення відчужувача одягом відповідно до сезону.)
Вартість щомісячного матеріального забезпечення встановлена сторонами на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України, який підлягає індексації в порядку, встановленому законом. (п. 3.1 Договору)
Відповідно до п. 8.1 Договору, даний Договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 5 вказаної статті також визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з вимогами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Особа, відчужуючи домоволодіння, має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку.
Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Виходячи зі змісту ст.ст. 755, 756 ЦК України, відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину в судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією щодо застосування положень ст.ст. 755, 756 ЦК України Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.
ОСОБА_1 просить суд розірвати договір довічного утримання, укладений 05.11.2018 з відповідачем ОСОБА_3 , посилаючись на те, що остання самоусунулася від виконання умов даного договору щодо її догляду.
Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договорів вбачається, що підставою для розірвання договорів довічного утримання є, як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача.
При цьому, обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що з кінця 2018 року відповідач не з`являється до позивача, не цікавиться її життям, не надає жодної допомоги в утриманні (догляді) та лікуванні, не створює умови для нормальної життєдіяльності та задоволення життєво необхідних потреб позивача.
Судом також було допитано свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та зазначила, що раніше ОСОБА_1 проживала з чоловіком, який помер. Наразі вона проживає сама, осіб, які б приходили до ОСОБА_1 та допомагали їй, вона не бачила.
Згідно акту, складеного депутатом Південної міської ради Харківського району Харківської області Переверзєвою К. від 06.02.2023, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Встановлено, що 05.11.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, однак, з 2018 року гр. ОСОБА_3 не виконує взяті на себе Договором зобов`язання. В той час, ОСОБА_1 є особою, потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. (а.с. 79)
Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась за медичною допомогою, за рецептами лікарів купувала медичні препарати, продукти харчування, на підтвердження чого нею надані відповідні квитанції. (а.с. 6-9, 86-87)
Також з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 25.01.2023 встановлено, що на карту не надходили кошти щомісячного матеріального забезпечення від ОСОБА_3 (а.с.10-20)
Відповідачем, в свою чергу, не надано суду доказів виконання нею зобов`язань і надання послуг за договором довічного утримання у період з 05.11.2018 до дати звернення позивача до суду, а саме, до 10.02.2023. Також нею не спростовано обставин, на які посилається позивач, а також не зазначено про чинення їй перешкод у виконанні нею умов Договору та взятих на себе зобов`язань.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу про те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12,81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Такі висновки щодо застосування положень статей 755,756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц , від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 13 травня 2021 року у справі № 752/818/17.
Виходячи з викладеного, даючи оцінку вищезазначеним доказам, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених законом та договором для розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 05.11.2018 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко А.А. за №1108.
Що стосується вимоги про визнання права власності, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що у зв`язку з укладенням договору довічного утримання від 05.11.2018 , ОСОБА_3 набула право власності на 44/100 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , також приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко А.А. накладено заборону на відчуження такого майна. (а.с. 90)
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч. 1 ст. 756 ЦК України).
Згідно п. 8.3 Договору, у разі розірвання Договору, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане набувачу.
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, суд доходить висновку, що у зв`язку з розірванням спірного договору довічного утримання підлягають застосування наслідки такого розірвання, а тому за ОСОБА_1 слід визнати право власності на майно, що було передано ОСОБА_3 внаслідок укладання такого Договору.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1073.60 грн.
Також при зверненні до суду позивачу було відстрочено сплату судового збору за майнову вимогу про визнання права власності, у зв`язку з чим судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід Держави.
Керуючись ст.ст. 202, 203, 651, 744, 749, 751, 755, 756 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 223, 263-265, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності задовольнити.
Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 05 листопада 2018 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А. за №1108.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 44/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 4880 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят) грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.06.2023.

Головуючий: