Справа № 127/3306/22
Провадження № 22-ц/801/730/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 рокуСправа № 127/3306/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д.С., Дехтяр Т.С. та її представника - адвоката Хващевської Л.В., Дехтяра П.М. та його представника адвоката Кучеренка О.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», Вінницьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», Вінницьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.01.2009 по 16.08.2018. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, ними прийнято рішення та 22.04.2013 укладено договір №1/44-2/60 про участь у фонді фінансування будівництва, а саме квартири АДРЕСА_1 . Згодом, а саме 06.06.2013 сторонами з ТОВ «ВінІнвестБуд» укладено додаткову угоду №1 до договору №1/44-2/60 про участь у фонді фінансування будівництва. Згідно умов п.1.3. угоди, з врахуванням тієї обставини, що майнові права на Об`єкт інвестування надаються в іпотеку на користь Банку за іпотечним договором, Сторони домовились про такий порядок отримання Довірителем у власність об`єкта інвестування: 1) здійснення Довірителем повної оплати вартості Об`єкта інвестування, в тому числі, вартості додаткових одиниць Об`єкта інвестування, в тому числі, вартості додаткових вимірних одиниць Об`єкта інвестування, на яку загальна площа останнього збільшиться у випадку, вказаному у Договорі; 2) здійснення Довірителем сплати Управителю винагороди за управління коштами згідно умовами Договору; 3) введення об`єкта будівництва в експлуатацію у межах строку визначеного договором; 4) передача Забудовником об`єкта інвестування Довірителю за відповідним актом прийому - передачі упродовж строку вказаного у Договорі. Отже, договір та угода були укладені з урахуванням інтересів сім`ї.

Оскільки, сторонами у справі було прийнято рішення про укладення згаданого договору та угоди, як наслідок 06.06.2013 між відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено Договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної №110/06/2013/0220-Z. Згідно п.2.1 Договору предмет іпотеки ( АДРЕСА_2 ) набувається Іпотекодавцем (відповідачем) у відповідності до договору про участь ФФБ, після повної сплати вимірних одиниць об`єкту інвестування та укладення між управителем ФФБ та Іпотекодавцем договору. На момент укладання Договору іпотеки, вартість предмету іпотеки визначено у розмірі 379 798 грн. Цього ж дня, 06.06.2013 за результатами перевірки Банком матеріального становища позивача, між АБ "УКРГАЗБАНК", відповідачем та позивачем укладено договір поруки №110/06/2013/0220. Згідно умов договору поруки, зокрема п. 1.3 та п. 1.4. Поручитель (позивач) підписуючи цей договір засвідчує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору та згоден забезпечувати виконання всіх його умов та відповідає перед Кредитором (АБ "УКРГАЗБАНК") за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором. Отже, позивач спільно з відповідачем купували квартиру для потреб їх сім`ї. Відповідач згідно діючого на той час законодавства, виступав від імені їх сім`ї шляхом підписання умов вищевказаних правочинів. Кошти сплачували за квартиру спільно, з спільного сімейного бюджету, оскільки обидва були працевлаштовані і отримували доходи. Однак, після розлучення, окрім обов`язків передбачених договором іпотеки і оплати позивачем коштів за спірну квартиру - інших прав на неї позивач реалізувати не може, оскільки в документах, що посвідчують право власності на квартиру значиться лише прізвище відповідача.

12.11.2013 відповідач набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. У зв`язку з тим, що сторонами придбавалось житло на умовах «пільгового довготермінового кредиту для молодої сім`ї», тобто на умовах Державної програми щодо сприяння соціального становища та розвитку молоді в Україні - окрім законного права визначеного законодавством України, право позивача володіти і проживати в спірній квартирі, підтверджується договором про надання часткової компенсації процентів від 06.06.2013 №110/06/2013/0220.

За умовами даного договору, в період отримання часткової компенсації процентів, після завершення будівництва житла та оформлення права власності позичальника (відповідача) на житло, позичальник зобов`язується зареєструватись разом з членами своєї сім`ї за місцезнаходженням житла та проживати за такою адресою реєстрації. На даний час, їхні з колишнім чоловіком доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з позивачкою та з її батьками проживають у кімнаті в гуртожитку, що належить її батькам.

В межах досудового врегулювання спору, угоди щодо визнання її співвласником, а саме власником частини спірної квартири - з відповідачем досягнуто не було.

Відтак, вважає, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а тому просить визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) за нею, ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2023 року позов задоволено.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) за ОСОБА_2 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6933,20 грн (шість тисяч дев`ятсот тридцять три гривні двадцять копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з 16.01.2009 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2018 (а.с. 5, 6).

У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10.02.2017 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с.7) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 03.06.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 8).

Згідно додаткової угоди №1 від 06.06.2013 до договору №А1/44-2/60 про участь у фонді фінансування будівництва від 22.05.2013, укладеної між ОСОБА_1 , ТОВ «ВінІнвестБуд» та АБ «Укргазбанк», у зв`язку із прийняттям АБ «Укргазбанк» рішення про надання довірителю кредиту для оплати вартості залишкової кількості вимірних одиниць об`єкту інвестування, що дорівнює 75 відсоткам загальної проектної площі об`єкта інвестування, довіритель, управитель та банк домовилися, що довіритель отримує кредит в банку для оплати вартості залишкової кількості вимірних одиниць об`єкту інвестування, що дорівнює 75 відсоткам загальної проектної площі об`єкта інвестування, вказаної у п. 1.3 договору, на підставі договору про надання кредиту, що укладається між банком та довірителем. Після укладення кредитного договору, між банком та довірителем укладається іпотечний договір, за яким майнові права на об`єкт інвестування передаються банку в іпотеку за правилами, визначеними чинним законодавством України (а.с. 12-13).

06.06.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №110/06/2013/0220-Z майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної, цей договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору №110/06/2013/0220 від 06.06.2013, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 05 червня 2028 року повернути кредит у розмірі 284 800 грн, сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 16% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 16% річних, а також штрафи та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами (а.с. 14-15).

За даним договором заставна іпотекодавцем не видається (п. 1.2 вказаного договору).

Пунктом 2.1 вказаного договору, визначено, що предметом іпотеки є майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , складається з 2-х кімнат, знаходяться на 3 поверсі, загальною проектною площею 59,60 кв.м, житловою проектною площею 31,00 кв.м, яка є об`єктом інвестування у відповідності до договору № А 1/44-2/60 про участь у Фонді фінансування будівництва від 22.04.2013, що укладений між іпотекодавцем та ТОВ «ВінІнвестБуд».

06.06.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (кредитор), ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір поруки №110/06/2013/0220, згідно умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №110/06/2013/0220 від 06.06.2013, укладеному між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених в кредитному договорі не пізніше 05.06.2028 повернути кредит у розмірі 284 800 грн, сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 16% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 16% річних, а також штрафи та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором, договором забезпечення та цим договором.

Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору (п.1.2 вказаного договору) (а.с. 16-17).

06.06.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (банк), Вінницьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонду сприяння молодіжному житловому будівництву» (одержувач) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання часткової компенсації процентів, п. 1.1. предметом договору є: згідно з порядком одержувач від імені Держави відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла. Кредит надається в порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 06.06.2013 №110/06/2013/0220 з наступними умовами: сума кредиту - 284800грн. Строк, на який буде наданий кредит 06.06.2013 по 05.06.2028. Цільове призначення кредиту для будівництва (реконструкції) чи придбання житла. Розмір процентів за користування кредитом 16,0% річних, проценти за користування кредитними коштами сплачуються позичальником згідно умов кредитного договору та цього договору, зокрема, але не виключно, за рахунок власних коштів у розмірі 3% річних та за рахунок коштів часткової компенсації процентів, внесених одержувачем бюджетних коштів згідно умов договору про надання часткової компенсації процентів у розмірі 13% річних. Термін сплати позичальником процентів за користування кредитом не пізніше 28 числа кожного місяця. Внесок, який позичальник повинен сплатити за рахунок власних коштів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла до надання банком кредиту 94 998 грн. (а.с. 18-21).

Згідно п. 2 вказаного договору, одержувач зобов`язаний виплачувати позичальнику часткову компенсацію процентів за умови фактичного надходження одержувачу бюджетних коштів на такі цілі та відсутності обставин визначених цим договором і порядком, які позбавляють позичальника права на отримання часткової компенсації процентів. Розмір часткової компенсації процентів, яка підлягає виплаті позичальнику визначається як розмір процентної ставки за користування кредитом 16,0% річних на день укладення кредитного договору мінус 3 проценти річних.

Відповідно до п. 3.2.3 вказаного договору позичальник зобов`язується в період отримання часткової компенсації процентів, після завершення будівництва житла та оформлення права власності позичальника на житло, зареєструватись разом з членами своєї сім`ї за місцезнаходженням житла та проживати за такою адресою реєстрації.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності не нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №293575398 від 03.01.2022 ОСОБА_1 12.11.2013 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації зазначено свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_3 , видане 13.11.2013 року. Також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки, згідно з якою іпотекодержателем є ПАТ АБ «Укргазбанк» (а.с. 32-34).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та вважав доведеним факт придбання спірної квартири у шлюбі, а отримані відповідачем грошові кошти за кредитним договором №110/06/2013/0220 від 06.06.2013 були направлені на задоволення потреб сім`ї, а саме на придбання спірної квартири. Також суд зазначив, що позивачка строків позовної давності не пропустила, оскільки дізналась про порушення свого права власності на спірну квартиру лише в кінці 2021 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «[…] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі частин другої, третьої статті 70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до норм частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші чи інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що кошти, одержані за кредитним договором, використані в інтересах сім`ї, мета його укладення - забезпечення сім`ї житлом, а тому даний кредитний договір створює обов`язки і для позивача ОСОБА_2 . Сторони також визнали, що частина кредитного боргу на час розгляду справи ще не повністю погашена, оскільки строк кредитування триває до 05 червня 2028 року.

У постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19) зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Враховуючи наведене суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, тому частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірної квартири за кожним із них.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачкою пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позов, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Під час розгляду цієї справи встановлено, що позивачка дізналася про порушення свого права, після того як відповідач у 2021 року їх спільній доньці повідомив, що спірна квартира є його особистою власністю.

Подання позивачкою позовної заяви про поділ майна подружжя в травні 2018 року, перебуваючи ще у шлюбі з відповідачем, яку за її заявою про відкликання позовної заяви було судом першої інстанції повернуто, не свідчить про початок перебігу строку позовної давності, оскільки у зв`язку з примиренням сторін остання не вважала, що її право власності на спірне майно порушене.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, про що заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд першої інстанції виходив не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя.

Доводи апеляційної скарги носять формальний характер, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. Ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2023 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко