ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4432/23 Справа № 215/3117/22 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/3117/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві про визнання трудових правовідносин припиненими шляхом розірвання трудового договору,

за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року,

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві про визнання правовідносин припиненими у зв`язку з розірванням трудового договору.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 23 червня 2003 року вона перебувала у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві.

З 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг.

29 березня 2019 року її було звільнено з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

25 квітня 2019 року, вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу з позовною заявою.

19 серпня 2019 року рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу по справі № 215/2330/19 визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зазначала, що рішення суду протягом тривалого часу не виконувалось належним чином, внаслідок чого порушувались трудові права позивача.

26 листопада 2021 року, після ознайомлення з наказом № 1026 та внесенням відповідного запису до трудової книжки, позивач того ж дня звернулася до відповідача із письмової заявою про надання їй з 01 грудня 2021 року щорічної основної відпустки за 2019, 2020, 2021 роки тривалістю 59 календарних днів.

Наказом відповідача № 1128к від 30 листопада 2021 року позивачу було надано вказану відпустку, проте відповідач порушив вимоги ст. 74 КЗпП України і не виплатив їй належну заробітну плату за час відпустки. Так, за 59 календарних днів щорічної основної відпустки відповідач виплатив їй лише 338,66 гривень заробітної плати, чим грубо порушив її трудові права, так як розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 за останні два місяці роботи до її незаконного звільнення складав 888, 66 гривень.

Тобто відповідач виплатив позивачу за 59 календарних днів відпустки менше ніж мав заплатити за половину одного робочого дня. Тому позивач 07 січня 2022 року звернулася до Управління з письмовою вимогою виплатити їй заробітну плату в повному обсязі. Листом № 417-9 від 19 січня 2022 року відповідач незаконно відмовив у виплаті ОСОБА_1 заробітної плати за період щорічної основної відпустки, що на думку позивача є грубим порушенням трудового законодавства.

Крім цього, 29 листопада 2021 року позивач, керуючись положеннями Закону України від 05 лютого 2021 року №1217-ІX, звернулася до відповідача з письмовою заявою про видачу їй трудової книжки для зберігання. Однак, листом від 28 грудня 2021 року відповідач відмовив позивачу у видачі трудової книжки за її заявою від 29 листопада 2021 року. Вважає, що відмова відповідача у задоволенні законної вимоги позивача про видачу трудової книжки є черговим порушенням законодавства про працю.

17 січня 2022 року, вважаючи наведені вище порушення законодавства про працю достатньою підставою для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач звернулася до відповідача із вмотивованою заявою про звільнення. В цій же заяві позивач, керуючись ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпуски» просила надати їй невикористану частину основної щорічної відпустки тривалістю 9 календарних днів з 01 лютого 2022 року з подальшим звільненням в останній день відпустки. Однак відповідач листом від 24 січня 2022 року незаконно відмовив позивачу в наданні не відбутої частини основної щорічної відпустки з подальшим звільненням.

26 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про звільнення з 31 січня 2022 року з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 К3пП України у зв`язку з невиконанням відносно неї законодавства про працю. Однак відповідач проігнорував її письмову заяву, звільнення у визначену позивачем дату не оформив, наказ про її звільнення не підготував, розрахунок з нею не провів, трудову книжку не видав.

31 січня 2022 року вона отримала засобами електронної пошти лист від 31 січня 2022 року з необґрунтованою відмовою відповідача у розірванні трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Зазначає, що, підтверджуючи діями своє волевиявлення розірвати трудові відносини з відповідачем, починаючи з 01 лютого 2022 року позивач жодного дня не виходила в Управління на роботу, вважаючи себе звільненою на підставі заяви від 26 січня 2022 року. 10 лютого 2022 року вона звернулася до відповідача з письмовою вимогою про видачу їй наказу про звільнення, трудової книжки та здійснення розрахунку при звільненні. Натомість, відповідач залишив вказану письмову вимогу без реагування. Таким чином вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача порушене право позивача на розірвання трудового договору за власним бажанням у визначений нею строк, що передбачено ч. 3 статті 38 КЗпП України. Через невидачу трудової книжки і наказу (розпорядження) про звільнення позивач не може влаштуватись на іншу роботу.

Просила суд визнати трудові правовідносини між нею та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві припиненими, шляхом розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно заяви ОСОБА_1 від 26 січня 2022 року.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано трудові відносини між ОСОБА_1 та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 . Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь ОСОБА_1 992,40 гривень судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 27958,33 гривень.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що відповідачем було допущено порушення вимог ст. 74 КЗпП України щодо невиплати заробітної плати за час відпустки на підставі ст. 21, 115 КЗпП України. При цьому, поза увагою суду залишилось, що наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві від 30 листопада 2021 року № 1128к позивачу було надано відпустку тривалістю 59 календарних днів та матеріальну допомогу на оздоровлення. Розрахунок заробітної плати для оплати наданої позивачці відпустки в сумі 338,66 гривень здійснений вірно та перерахуванню не підлягає. При цьому посилається, що Дніпровським апеляційним судом рішення по справі № 215/645/20 було ухвалено лише 13 грудня 2021 року, тобто після нарахування заробітної плати для оплати наданої відпустки, а період за який стягнено середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі встановлено з 19 серпня 2019 року по 27 липня 2020 року. Крім того, посилається, що матеріальна допомога на оздоровлення в сумі 12 779,40 гривень також нарахована у відповідності до вимог закону, оскільки розрахунковим періодом для розрахунку у даному випадку є жовтень 2021 року - листопада 2021 року і за цей період позивачці було нараховано 1 372,45 гривень за 18 відпрацьованих днів, що відповідає Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для нарахування матеріальної допомоги.

Щодо відмови позивачці у видачі на зберігання трудової книжки судом першої інстанції не враховано, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладено на керівника підприємства. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» передбачено нові правила обліку трудової діяльності працівника з 10 червня 2021 року запроваджено електронний облік трудової діяльності. Після того, як Пенсійний фонд України завершить роботи щодо включення відомостей про трудову діяльність працівників до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, трудові книжки видаються працівникам особисто під підпис. Ці роботи мають бути виконані протягом 5 років, тобто до 10 червня 2026 року.

Також зазначає, що судом не обґрунтовано наявність порушень трудового законодавства відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим і ухваленим без порушень норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року залишити без змін, стягнути з відповідача понесені нею витрати у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу.

Відзив обґрунтований тим, що, оскільки відповідачем в апеляційній скарзі наведені обґрунтування лише заперечень щодо невидачі позивачу трудової книжки для зберігання та невиплати їй заробітної плати за період основної відпустки, позивач у відзиві обмежується доводами та аргументами спрямованими лише на спростування тих заперечень відповідача, які він навів в апеляційній скарзі. ОСОБА_1 не може погодитися з твердженням відповідача про начебто відсутність заробітку у неї за 12 календарних місяців, що перебували виданню наказу № 1128к від 30 листопада 2021 року про надання їй відпустки. Вказує, що дійсно 26 листопада 2021 року вона була поновлена на посаді, яку займала до незаконного звільнення, після трьох років вимушеного прогулу, причиною якого послужили неправомірні дії відповідача у формі невиконання рішення суду. Посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 750/9956/17, наголошує, що період вимушеного прогулу підлягає оплаті і відсутність виплат за 12 місяців, що передували відпустці позивача є наслідком неправомірних дій відповідача, який ці виплати, всупереч вимог закону їй не нарахував. Тому невиплата позивачу заробітної плати за період відпустки, на думку позивачки, є грубим порушенням трудового законодавства, і як наслідок, законної підставою для звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Також, не погоджуючись з посиланням відповідача на правомірність відмови у видачі їй на зберігання трудової книжки, посилається на законність своєї вимоги та зазначає, що порушення її трудових прав вчинялося відповідачем на момент її звернення яз заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та продовжує вчинятися Головою комісії з реорганізації відповідача у теперішній час.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її адвокат Балюра А.С. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її адвоката Балюри А.С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що, встановивши, що з заяви ОСОБА_1 про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України вбачається, що позивачем вказано конкретні факти порушення умов колективного договору та трудового законодавства, а саме незаконне звільнення, несвоєчасне поновлення на роботі, затримка у виплаті заробітної плати, відмова у видачі на зберігання трудової книжки, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, відповідач всупереч вимог законодавства заяву позивача про звільнення за власним бажанням не розглянув, питання про припинення трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України залишається невирішеним а обраний позивачкою спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантований Конституціє України, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду не в повному обсязі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 23 червня 2003 року позивач перебувала у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, в т.ч. з 01 серпня 2017 року на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг.

29 вересня 2019 року відповідачем звільнено позивача, на підставі ст. 36 ч.1 п.6 КЗпП України. (а.с. 53-54)

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 19 серпня 2019 року по справі № 215/2330/19, залишеним без змін постановами Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 та Верховного Суду від 11 вересня 2020 року, визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. (а.с.20-23, 27-30)

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась з відповідними заявами до відповідача щодо виконання рішення Тернівського районного суду міста Кривий Ріг від 19 серпня 2019 року, невідповідності наказу про поновлення на роботі № 1675к від 28 грудня 2019 року рішенню суду (а.с. 31, 33), а також, оскільки державним виконавцем належним чином не виконувалось рішення суду ОСОБА_1 було подано до суду скаргу на дії державного виконавця. (а.с.34-36, 37-40, 41-47, 48-49, 50-51)

У зв`язку із несвоєчасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 зверталася до суду. Рішенням Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу від 28 квітня 2022 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконною бездіяльність Управління та стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період 28 липня 2020 року по 21 травня 2021 року на загальну суму 200 392,80 гривень. (а.с. 55-58, 59-61)

Згідно наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 26 жовтня 2021 року «Про внесення змін до наказу від 28 грудня 2019 року № 1675к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » ОСОБА_1 було поновлено на роботі (а.с. 52)

29 листопада 2021 року позивач зверталась до відповідача із заявою про забезпечення робочим місцем, видачу їй на зберігання трудової книжки, на що їй було відмовлено. (а.с. 65, 66, 67, 68)

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 було подано заяву про надання щорічної відпустки строком на 59 календарних днів. (а.с.62)

Згідно з наказом відповідача від 30 листопада 2021 року позивачу надано відпустку та зобов`язано виплатити заробітну плату за весь час відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення. (а.с. 63)

07 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з заявою, щодо виплати заробітної плати у повному обсязі за весь час відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення, які не були виплачені незважаючи на наказ від 30 листопада 2021 року. (а.с.74)

Листом відповідача від 19 січня 2022 позивачу відмовлено у виплаті коштів через наявність лише 18 відпрацьованих годин у жовтні - листопаді 2021 року. (а.с. 75-76)

17 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві із заявою про надання відпустки тривалістю 9 календарних днів та її звільнення в останній день відпустки на підставі ч. 3 ст. 38 КЗПП України, через порушення її трудових прав. (а.с. 77, 80). Дана заява отримана була відповідачем 19 січня 2022 року однак залишена без задоволення. (а.с.78,79).

Також 26 січня 2022 року позивач повторно письмово звернулась до відповідача про звільнення з роботи з 31 січня 2022 року на підставі ч.3 ст.38 КЗПП України, однак листом від 31 січня 2022 року відповідачем відмовлено позивачу у звільненні. (а.с. 80,81)

10 лютого 2022 року позивачем ОСОБА_1 направлено начальнику Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві письмову заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні. (а.с. 82)

Встановлені судом першої інстанції обставини відповідають наявним в матеріалах письмовим доказам та фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися.

Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20) та від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).

При вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

Отже, виходячи з вищенаведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що встановлені судом першої інстанції обставини порушень роботодавцем прав позивача, які полягали у несвоєчасному виконанні рішень суду не є в розумінні вимог частини 3 статті 38 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору, тому висновки суду першої інстанції в цій частині є зайвими.

Натомість заслуговують на увагу доводи позовної заяви та встановлені у зв`язку з цим судом обставини порушення трудових прав позивача, які полягали у невірному нарахуванні та виплаті заробітної плати за час відпустки.

Так, згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП і ст. 9 Закону України «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Отже, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. При цьому її тривалість визначається за період від дати поновлення на роботі.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки, провадиться згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абз. 4 п. 3 Порядку № 100 при розрахунку середньої зарплати для оплати відпусток потрібно враховувати виплати за час, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивачу ОСОБА_1 не було виплачено у повному обсязі заробітну плату за час щорічної оплачуваної відпустки згідно Наказу від 30 листопада 2021 року, що свідчить про порушення роботодавцем трудових прав працівника.

Крім цього, знайшли своє підтвердження і доводи позивача щодо безпідставної відмови роботодавця видати в порядку ч.3 ст. 48 КЗпП України трудову книжку.

Посилання відповідача на Розділ ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» №1217-ІХ, яким передбачено, що протягом 5 років після 10 червня 2021 року відбуватиметься включення Пенсійним фондом до Реєстру застрахованих осіб відсутніх відомостей про трудову діяльність працівників на підставі відомостей, поданих страхувальником або застрахованою особою, не спроможні, оскільки відповідачем не доведено наявність триваючих обставин та обґрунтованих підстав, які б доводили об`єктивну необхідність у продовженні зберігання трудової книжки у роботодавця та не видачі її працівнику, який в порядку ч.3 ст. 48 КЗпП України зберігає трудову книжку та надає її роботодавцю за вимогою для внесення відповідних записів.

Крім цього, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №216/7189/14-ц у разі незгоді роботодавця із наявністю підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Як вбачається зі змісту відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 31 січня 2022 року №762-12, роботодавцем було розглянуто заяву ОСОБА_1 від 26 січня 2022 року про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України та відмовлено у її звільненні саме на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. (а.с.81)

Отже, висновки суду першої інстанції про порушення роботодавцем прав позивача, які полягали у не розгляді її заяви про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи письмовим доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що знайшли своє підтвердження факти порушення роботодавцем трудових прав працівника, які полягають у невиплаті в повному обсязі належним працівнику сум при наданні оплачуваної відпустки, а також невидачі працівнику на її вимогу трудової книжки.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача та приходить до висновку про наявність підстав для зміни судового рішення, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови в порядку ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині та задовольняючи апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 по суті залишаються задоволеними, тому за таких обставин підстав для перерозподілу понесених судових витрат в суді першої інстанції та відповідачем в суді апеляційної інстанції немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 порушує питання про стягнення на її користь з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначала про попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести. В заяві про надання доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді ОСОБА_1 просить прийняти докази понесення нею витрат у суді апеляційної інстанції в сумі 8 052 гривень. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надала Договір про надання правової допомоги № 12/21 від 27 листопада 2021 року, додаткову угоду № 1 до зазначеного Договору від 27 листопада 2020 року, Акт приймання-передачі правничої допомоги у суді апеляційної інстанції від 17 квітня 2023 року, рахунок № 17/04 від 17 квітня 2023 року на суму 8 052 гривень, копію ордеру серії АІ № 1218265 від 10 грудня 2022 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Балюра А.С. у Тернівському районному суді міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області та у Дніпровському апеляційному суді.

Згідно з Додатковою угодою від 27 листопада 2020 року № 1 до договору від 27 листопада 2021 року № 12/21 сторони погодили перелік послуг за договором та порядок оплати гонорару. (а. с. 222)

Актом № 2 приймання-передачі правничої допомоги у суді апеляційної інстанції від 17 квітня 2023 року сторони визначили остаточний перелік та ціну наданих послуг у суді апеляційної інстанції на загальну суму 8 052 гривень. (а. с. 223)

У вказаному акті сторони погодили збільшення терміну оплати гонорару до трьох місяців з дати розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги по справі № 215/3117/22.

Клопотання про зменшення витрат ОСОБА_1 на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не порушено.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанцій в сумі 8 052 гривень.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 8 052 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 15 червня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста