БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/272/2020
Провадження № 2/497/3/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.03.2023 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Ільєва Д.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , та його представника адвоката Цоєвої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2020 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який неодноразово протягом судового розгляду уточнювала, у тому числі після отримання висновків експертизи, та яким остаточно просить визнати її часткове право власності на спільне майно подружжя, що було набуте нею у шлюбі з відповідачем, незалежно від того, чи є воно в наявності, чи ні, а саме, на 1 / 2 частину нерухомого і рухомого майна, набутого у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06.08.2014р., від якого спільних дітей не мають, та який на момент звернення з даним позовом до суду ще не був розірваний, стверджуючи, що за період спільного проживання вони, сторони разом працювали - перебували на заробітках в РФ, де заробили 24тис.грн., 7тис.долл.США та 16тис.євро, всі спільно зароблені кошти знаходилися у відповідача, які він ніколи їй, позивачці, не давав; таким чином, вони мали спільні доходи, за які разом придбали за 6тис.долл.США 1 / 2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 57,1кв.м. та житловою 30,8кв.м. з господарськими дворовими спорудами (сараї, вбиральня, інші споруди), та за період з 2016 до 2019р. ними разом в обох половинах будинку здійснювалися ремонтні роботи, тому витрачалися кошти на будівельні матеріали, та, внаслідок були поліпшені житлово-побутові умови: до зазначеного будинку добудовано було кухню, коридор, гараж, сараї, вбиральню, весь будинок цілком був перекритий новим дахом; крім того, вони купували побутові речі і побутову техніку, та за спільні кошти був придбаний автомобіль «Славута». Крім того, з їх спільно зароблених коштів залишилося збереження в сумі 11750Євро.

В обґрунтування вимог позову позивачка, посилаючись на те, що наразі шлюбні відносини в них припинені, оскільки вони станом на день звернення до суду з даним позовом припинили спільне проживання, хоча шлюб офіційно ще не розірвано, проте, оскільки відповідач добровільно відмовляється розділити спільне майно, набуте ними у шлюбі, тому вона, позивачка, просить суд уточненим позовом (а.с.2,т.2): стягнути на її користь з відповідача 1 / 2 частини дійсної вартості автомобіля «Славута», вважаючи, що він коштує 3тис.долл.США (а.с.8т.1), а також стягнути 1 / 2 частину збережень в розмірі від 11.750євро що становить 5875євро які вони разом заробили в РФ, та, в якості компенсації вартості 1 / 2 частини спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , просить стягнути на її користь з відповідача 3162долл.США.

У судовому засіданні Позивачка підтримала вимоги позову, просила їх задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що вона змушена була розірвати шлюбні стосунки з відповідачем і піти від нього, залишивши в його розпорядженні усе спільно нажите майно, оскільки він почав її ображати та піднімати руку (а.с.112т.1). Колишня дружина відповідача свідок ОСОБА_3 , будучи допитаною у судовому засіданні також пояснила суду, що прожила з відповідачем колись п`ять років і теж змушена була розірвати шлюбні стосунки з відповідачем і піти від нього, залишивши в його розпорядженні усе спільно нажите майно, оскільки він почав її ображати та піднімати руку (а.с.148-149т.1).

На підтвердження факту сумісного заробітку з відповідачем, позивач надала суду в ході судового засідання листа працедавця ОСОБА_4 мешканки м.Твєрь, РФ, яка, звертаючись до суду, стверджує у своїх письмових поясненнях, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дійсно працювали в неї офіційно з 29.12.2014 до 11.02.2019р. як сімейна пара, займалися домашнім господарством як помічники, та отримували 60-70тис.руб. заробітної плати на місяць по 35тис.руб.кожний (а.с.100т.1), однак усі кошти вона, працедавець, передавала в руки ОСОБА_2 , який згодом виявив себе конфліктною людиною, тому звільнився раніше ОСОБА_1 , яка влаштовувала як працівниця; загалом ця сімейна пара отримала в якості заробітку за весь період 3млн.360тис.руб., додавши копію відповідного договору (а.с.102-103т.1).

Сторони у судовому засіданні не заперечували, що працювали офіційно, пояснюючи, що працедавець і вони самі оплачували відповідний податок.

Крім того, наявність в сторін збережень підтверджується заявою ОСОБА_2 до поліції від 11.06.2020р., якою він підтверджує, що в нього після розставання з ОСОБА_1 залишалося 11тис.євро. За клопотанням сторін судом були витребувані матеріали перевірки ЖЕО №1847 за цією заявою з Болградського РВ ГУНП України в Одеській області, та досліджені в ході судового розгляду справи.

Проти вимог позову відповідач ОСОБА_2 заперечував частково погоджуючись у відзиві на позов лише з тим, що позивачка має право власності на 1 / 2 частину від 1 / 2 частини придбаної ними сумісно спірного домоволодіння як на 1 / 2 частину спільного майна подружжя (а.с.46-48т.1), стверджуючи, що вони дійсно придбали 07.07.2016р. спільно, але за 2тис.долл.США (в екв.54тис.грн.), оскільки усі інші гроші вони витратили разом, у тому числі на погашення кредитів ОСОБА_1 , які утворилися в неї ще у дошлюбний період, на оплату операції ОСОБА_1 , на оплату навчання її сина, а ремонт у будинку не закінчений, тому не можна вважати, що будинок покращений за спільні кошти; автомобіль «Славута» був ним придбаний за 20тис.грн. але не за спільні кошти, а ті, що він накопичив до шлюбу, оскільки мав накопичення з пенсії, працював, та й ще отримував орендну плату за власний земельний пай, а тому мав право розпорядитися нею на власний розсуд, а тому продав; крім того, він, відповідач, проживав у цьому будинку до шлюбу з позивачкою, а тому мав усі побутові речі, тому заперечує, що вони з разом придбали побутову техніку, ліжко, та інші. побутові речі, як то стверджує позивачка, тому, спочатку стверджуючи, що вимоги позову задоволенню не підлягають, опісля погодився частково з вимогами позивачки та не заперечував, щоби суд визнав за позивачкою право власності на 1 / 4 частину вказаного спірного будинку (а.с.68-70)т.1. на підтвердження вартості автомобіля «Славута» та свого права власності і отриманих доходів від земельних ділянок відповідач надав довідки (а.с.72-73т.1), та довідки своїх отриманих пенсійних виплат і витрат з пенсійного рахунку (а.с.75-76 та 120-125т.1), та на підтвердження оплати вартості навчання сина позивачки, факту лікування позивачки та оплати податків під час роботи в РФ відповідач надав копію договору і квитанції (а.с.89-100т.1).

Однак, в ході судового засідання відповідач погодився, що він разом з позивачкою купував побутові речі (а.с.8т.1), разом з позивачкою та своїм представником, за списком, що зачитувався вголос в ході судового засідання головуючим для з`ясування переліку і вартості майна, зо він придбав разом з позивачкою побутові речі, але уточнював вартість, погоджуючись на часткову оплату за них спільним коштом, пояснивши, що вони з позивачкою дійсно придбали разом: автомобіль «Славута» - за 20тис.грн., 1 / 2 частину спірного будинку 2,5тис.долл.США; приватизація земельної ділянки 3000грн.; ДЕКАУ 400грн.; Шуруповерт 200грн.; Електроточило 300грн.; Електроообзик 250грн.; Шліфувальна машина 200грн.; Котельці (500шт.) 9000грн.; Ліс 18500грн.; Азбестові труби 1600грн.; Оцинковані листи 2600грн.; Ковдри 480грн.; Ліжко з матрацом 8750грн.; Духовка 1700грн.; Кури 3500грн.; Качки 600грн.; Пральна машина 6000грн.; Холодильник 8000грн.; Холодильна камера 6000грн.; Телевізор 8000грн.; ОСОБА_5 1760грн.; Фарба та ін. будматеріали - 700грн.; Металочерепиця 48тис.грн.; Ноутбук 350долл.США (екв.9100грн.); Килими 1500грн.; Лінолеум+ плінтуси+утеплювач 1000грн.; Бочка пластикова 500грн.; Газовий проект не визнав; Праска з дошкою для прасування 500грн.; Обігрівач масляний 800грн.; Тюль 200грн.; занавіски 2000грн.; Металопластикові вікна 27тис.грн.; Самогонний апарат 1500грн.; Цемент, пісок, щебінь 6600грн.; заливка підлоги + робота 4800грн., а всього відповідач визнав спільно придбаного майна на загальну суму 152010грн. та 2,5тис.долл.США.

Факт перебування сторін у шлюбі ними не заперечується і підтверджується копією свідоцтва (а.с.10т.1). Право власності на будинок підтверджується договорами купівлі-продажу від 04.07.2002р. і 07.04.2016р. (а.с.11,12т.1) та технічним паспортом (а.с.13т.1) і витягом з державного реєстру речових прав (а.с.16,17т.1). Факт оформлення земельної ділянки відповідачем на своє ім`я підтверджується витягом з державного реєстру речових прав про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0576 для будівництва і обслуговування будинку з кадастровим номером :02:004:0239, дата реєстрації 06.06.2019р., адреса розташування АДРЕСА_1 (а.с.18-21т.1).

Згідно довідки виконкому Болградської міської ради від 04.02.2020р. ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї: чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22т.1).

Позивачка надала суду квитанції про придбання деяких вищевказаних побутових речей і їх вартість: телевізора, пральної машини, холодильника, металопрофіля, холодильної камери, будматеріалів, ковдр, тюлі і штори, ліжка з матрацом, електродуховки та вікон металопластикових (а.с.24-35т.1) що підтверджує сам факт та вартість і час придбання частини з речей.

Судом була призначена будівельно-технічна експертиза, згідно висновку якої з фототаблицею (а.с.188-216т.1) від 17.06.2021р. експертом здійснено визначення вартості майна порівняльним підходом (а.с.205) та надано наступний висновок: ринкова вартість домоволодіння, що розташоване на АДРЕСА_1 , станом на 16.06.2022р. складає 369тис.928грн., що в еквіваленті 12645долл.США; щодо вартості ремонтних робіт експерт відповідь не зміг надати через відсутність кошторису; вартість будинку станом на 0707.2016р. експерт також не зміг надати через брак наданого матеріалу (а.с.212-213т.1).

У доповненні до відзиву відповідач ОСОБА_2 пояснив детально витрати сторін за період перебування у шлюбі, що не пов`язані з придбанням майна (а.с.224т.1).

У додаткових вимогах позивач просить розподілити вартість експертизи між сторонами, не зазначаючи яким чином, додавши квитанцію про оплату експертизи в розмірі 15000грн. та генеральний план реконструкції будинку (а.с.225-228т.1).

Крім того, судом задовольнялися клопотання сторін пор витребування відомостей щодо банківських рахунків, але відомості, що надійшли до матеріалів справи не зацікавили сторони і вони їх не використовували в якості доказів, не посилаючись на них в обґрунтування додаткових пояснень, оскільки суми на рахунках мізерні.

За клопотанням позивачки до матеріалів справи судом додано її виступ у судових дебатах, викладений письмово, згідно якого вона просить остаточно стягнути на її користь з відповідача її витрати на судово-будівельну експертизу в розмірі 15000грн., судові витрати, грошову компенсацію за її частку спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 3161долл.США, та 12500долл.США що є 1 / 2 частиною заробленої ними спільно суми в розмірі 25000долл.США, з врахуванням у цю суму 1 / 2 частини вартості придбаного ними у 2019році спільно майна та будівельних матеріалів, а також просить визнати недійним договір купівлі-продажу автомобіля «Славута» та накласти на нього арешт; крім того, позивачка просить накласти арешт на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У судове засідання на останню призначену судом дату відповідач ОСОБА_2 не прибув, не надав письмових пояснень пор причини своєї неявки тричі поспіль у судове засідання, тому судом ухвалено рішення закінчити розгляд справи за його відсутністю на підставі наданих ним раніше доказів та пояснень з метою уникнення прав позивачки.

Згідно вимог ст.287 ЦПК України неявка у судове засідання належним чином повідомлених сторін учасників справи, не перешкоджає її розгляду а, відповідно до ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши доводи сторін у судовому засіданні, представника відповідача та свідків, розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, але частково, за наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно п.1ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, у зв`язку з чим, відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, що подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, вимогами ст.ст.13,76,81 ЦПК України регламентовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків, тощо.

Відповідно до положень ст.83 ЦПК України суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Однак вимоги позивача сформульовані лише частково з дотриманням принципу доведеності належними і допустимими доказами, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу у судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п.23 24 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. А, відповідно до п.30 цієї ж Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1ст.63, ч.1ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також суд враховує, що лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

У даному випадку матеріали справи містять докази того, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 , у період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі разом працювали, мали спільні доходи, витрати, купували спільне вищевказане майно.

Таким чином, за результатами розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами лише частково, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку в їх сукупності.

Суд також суд бере до уваги часткове визнання позовних вимог відповідачем в частині визнання ним права власності позивачки на 1 / 4 частину спірного домоволодіння, а також визнання ним факту придбання спільними коштами вищевказаних побутових речей і будівельних матеріалів та вартість тих речей, яких не підтверджена наданими суду доказами, але визнана другою стороною.

Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку щодо остаточних вимог позивачки: стосовно витрат на судово-будівельну експертизу в розмірі 15000грн. вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки відповідач не визнавав право позивачки до здійснення експертизи на це спільне майно (а.с.48т.1).

Судові витрати в розмірі недоплаченого позивачкою судового збору (а.с.5,41) підлягають стягненню на користь держави з відповідача в розмірі 4886,2грн. (5727грн.-840,8грн.), залишивши за позивачкою розмір сплаченого нею судового збору, оскільки її вимоги задоволені частково.

Натомість з відповідача підлягає стягненню недоплачений судовий збір в розмірі… оскільки ціна позову становить (115593,34грн.+457107,5грн.)=572700,84грн.

Вимогу щодо стягнення на користь позивачки грошової компенсації за частку спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 3161долл.США підлягає задоволенню, оскільки ця вимога ґрунтується на вищевказаному чинному законодавстві; однак слід зазначити, що на момент ухвалення рішення еквівалент долара до гривні становить 36,5686гр. за 1 долар, а тому в еквіваленті з відповідача підлягає стягненню 3161х36,5686=115593,34грн.

Вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь 12500долл.США (екв.457107,5грн.), що є 1 / 2 частиною заробленої ними спільно суми в розмірі 25000долл.США з врахуванням у цю суму 1 / 2 частини вартості придбаного ними у 2019році спільно майна та будівельних матеріалів також підлягає задоволенню. оскільки ця вимога підтверджується наданими суду та дослідженими в ході судового засідання вищевказаними доказами. Що ж до вимоги позивачки про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля «Славута», то вона задоволенню не підлягає, оскільки суду не надано ані копії цього договору, ані достовірних і беззаперечних відомостей про його існування. Також не підлягає й задоволенню вимога про накладення арешту на автомобіль «Славута», оскільки суду, окрім його назви не було надано жодного доказу та відомостей щодо конкретизації існування цього автомобіля (рік випуску, кому належить, номер шасі/кузову, реєстрація та місце перебування, тощо).

Що ж до клопотання позивачки про накладення арешту на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , то воно підлягає задоволенню з метою забезпечення виконання даного судового рішення на підставі ст.ст.153,152 ЦПК України, згідно яких заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі, та може бути подана одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позов, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. Тобто, відсутні законодавчо встановлені заборони щодо забезпечення позову на будь-якому етапі судового розгляду цивільної справи. У постанові №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тому, з метою загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, клопотання позивачки про накладення арешту на спірне нерухоме майно підлягає задоволенню.

Суд не може брати до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що вони з позивачкою під час спільного проживання витрачали спільні кошти на потреби позивачки і її сина, у тому числі на погашення кредитів (існування яких й не доведено), у зв`язку з чим тому він, відповідач, на його думку позивачці нічого не винен, оскільки він не зазначив, по-перше, витрати, що закривали його власні потреби, а по-друге, суд не може брати в розрахунок цей факт як довід, що має суттєве значення для розгляду даної справи та ухвалення остаточного рішення за даним позовом, оскільки усі витрати, що здійснюють подружжя або один з них вважаються такими, що здійснюються за взаємною згодою, оскільки вони мають право розпоряджатися власними спільними коштами на власний розсуд, при цьому суд не може виокремлювати окремо витрати, що були здійснені як на потреби позивача, у даному випадку, так і на потреби відповідачки, тобто, на кожного з подружжя окремо.

Так, статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. а, відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Таким чином, об`єктом позовних вимог може бути лише майно, а не витрати, які відбулися, та були здійснені за взаємною згодою на благо спільних інтересів подружжя. що не забороняється чинним законодавством.

Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову частково з мотивів, зазначених вище.

На підставі ст.ст.10-11,223,247, 258-259,263-268,280-283,287-289 ЦПК України, ст.ст.60,69 71 СК України, суд

ухвалив:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua. Повний текст судового рішення виготовлено 08.03.2023 року.

Суддя А.В. Кравцова