ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4164/23 Справа № 213/2822/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 213/2822/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконком Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року, повний текст рішення складено 30 січня 2023 року, головуючий суддя Попов В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів. В обґрунтування зазначила, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя не склалося з тих підстав, що відповідач став вживати наркотичні препарати. Шлюб між сторонами у справі розірвано у 2011 році, з того часу відповідач з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на її утримання не надає, не піклується про її здоров`я та духовний розвиток, тобто свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. На даний момент донька ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю за місце роботи в Італії. Дитина визнає матір єдиною батьківською особою, знаходиться на її повному утриманні. У зв`язку з наведеним позивач просить позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що висновки суду щодо того, що неможливо встановити які дії чи бездіяльність відповідача свідчать про ухилення від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, та що позивач не зверталась з позовом про стягнення аліментів, не відповідає матеріалам справи. Так, одною з позовних вимог є вимога про стягнення аліментів, та суд відмовив також у задоволенні цієї позовної вимоги, не зважаючи на те, що в даному випадку достатньо лише заяви одного з батьків, з ким проживає дитина. ОСОБА_1 є громадянкою України та має право на захист її порушених прав та інтересів, не зважаючи на те, що разом з донькою вимушено проживає в іншій державі. Позивач разом з донькою виїхала до іншої країни за згодою відповідача, що свідчить про його обізнаність про місце проживання дитини, і в жодному разі не дає підстав для самоусунення від виконання покладених на нього обов`язків. Самоусунення батька призвело до того, що дитина його не знає і втратила будь-який інтерес та бажання навіть з ним спілкуватися, відповідно в першу чергу мова повинна йти про інтереси дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Від представника Виконкому Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій заявник також зазначив, що при прийнятті рішень покладається на розсуд суду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю, а відповідач ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 27 лютого 2007 року).

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.10.2011 року у справі №2-1249/11 шлюб між сторонами по справі розірвано.

Згідно з наданими стороною позивача перекладами документів з італійської на українську мову, а саме відповіддю на заяву про надання допомоги від 19.05.2021 року, підписану док. Фабріціо Сарторі, соціальним працівником соціальної служби Больцано, позивач з неповнолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в АДРЕСА_1 . Соціальна служба співпрацює з пані ОСОБА_7 з листопада 2018 року, ніколи не мала контактів з паном ОСОБА_8 , та службі невідомо про прямі контакти між батьком і донькою ОСОБА_9 . Дочка визнає лише свою матір єдиною батьківською особою, не виражає жодного бажання контактувати з батьком, щодо якого має почуття розчарування, прийняття його хронічної та тривалої відсутності. ОСОБА_10 співпрацювала дуже позитивно з соціальною службою, є уважною та відповідальною особою стосовно догляду за дітьми, економічно незалежною завдяки трудовій діяльності.

Згідно з довідкою голови вуличного комітету №5 за місцем реєстрації відповідача від 12.06.2022 року, ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_2 ) не проживає, а мешкає в Італії.

Орган опіки та піклування виконкому Інгулецького районної у місті ради висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надав, у своєму повідомленні на ухвалу суду першої інстанції про витребування відповідного висновку від 15.02.2022 року зазначив про те, що оскільки відповідач проживає в Італійській Республиці, неможливо з`ясувати його поведінку щодо участі у вихованні дитини, або ухиленні від виховання, та встановити, чи є така поведінка винною

Згідно контекстної довідки про місце проживання та сімейний стан від 14.11.2022 року головне управління демографічної служби, враховуючи дані, внесені муніципалітетом Больцано, засвідчує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у родині з наступним складом: ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, які дії чи бездіяльність відповідача свідчать про його ухилення від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, які фактичні обставини впливають на виконання батьком своїх обов`язків, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків та їх ставлення до дитини, не встановлено, чи буде застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини. Оскільки позивачем не надано і матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від матеріального утримання дитини, суд також прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення аліментів.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають: один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

В статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав, визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.

В даній справі суд першої інстанції взяв до уваги, що позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні його доньки і умисне ухилення від їх виконання.

В свою чергу, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Той факт, що на час розгляду справи малолітня ОСОБА_3 проживає окремо від батька , не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Згідно з частиною 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення обґрунтовано зазначив, що органом опіки не встановлено винної поведінки ОСОБА_2 , тобто стан виконання або невиконання ним батьківських обов`язків, можливість зміни його ставлення до цих обов`язків, та підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

В даному випадку, суд першої інстанції, вирішуючи спір, врахував, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, позивач не довів підстав, визначених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними.

Доводи апеляційної скарги у зазначеній частині аналогічні доводам, зазначеним у позовній заяві, були предметом аналізу при розгляді справи у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини апеляційний суд виходить з наступного.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 15 СК України, статті 180 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, у тому числі і щодо обов`язку утримувати дитину. Такий обов`язок матері, батька відповідно до частини першої статті 121 СК України ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до положень статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Оскільки у справі встановлено, що батько дитини з позивачем та донькою не проживає, то відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі за вибором позивача (матері) разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд не врахував, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Встановивши, що ОСОБА_3 тривалий час проживає окремо від батька, суд помилково відмовив у задоволенні позову у цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в даній частині.

В частині відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам ст.263 ЦПК України з підстав наведених вище в даній постанові.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючі апеляційну скаргу позивача частково, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір» та того, що позивач звільнений від сплати судового збору щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави суму судового збору у розмірі 908 грн., що підлягав сплаті за подання позовної заяви, та суму судового збору у розмірі 1362 грн., що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконком Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконком Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині заочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, що підлягав сплаті за подання позовної заяви, та судовий збір у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: