Дата документу 11.04.2023 Справа № 336/1266/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/1266/22 Головуючий у І інстанції: Боєв Є.С.
Провадження № 22-ц/807/590/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що у період 2011-2013 років позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , батьківство відносно якої відповідач визнав тільки 26 листопада 2013 року, що підтверджено витягом з державного реєстру актів цивільного стану.

Після розпаду родини дитина проживає із позивачем, відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків відносно своєї дочки. За час відвідування дитячого садочка, навчання в школі до садочка, школи батько дитини не приходив, батьківські збори не відвідував, шкільним життям дочки у класного керівника не цікавився, участі у шкільному житті дитини приймав.

З вересня 2020 року дочка займається у підготовчій студії «Народного художнього колективу» хореографічного ансамблю «Перлина» позашкільного навчального закладу «Центр дитячої та юнацької творчості». За весь час батько жодного разу не відвідав дитину, всі питання щодо освітнього процесу, участі у конкурсах та фестивалях вирішувала тільки позивач.

Здоров`ям дитини ОСОБА_2 також не цікавиться, участі в утриманні дочки відповідач також не приймає, аліменти, стягнуті рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року, не сплачує.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинами справи, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району підготувати та надати до Запорізького апеляційного суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у цій справі.

22 березня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його доньки - ОСОБА_3 , відповідно до якого районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району вважає доцільним позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Відзивів у справі не надходило.

У судовому засіданні представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району Парфенюк Л.П. підтримала позицію органу опіки та піклування, викладену у висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала.

Інші часники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 121, 132-133). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю, у тому числі суд визнав недоведеними обставини, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

За правилами, визначеними статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.»

У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Частинами другою та четвертою статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 02 квітня 2015 року (а.с. 5).

Мати дитини - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою ДНЗ (ясла-садок) № 270 «Іскринка» від 11.01.2022 № 01-10/03, ОСОБА_3 відвідувала дошкільний заклад у період 2015-2018 років. Дитина активна, допитлива, доброзичлива. Має уявлення про правила культури поведінки, спілкування з однолітками та дорослими. Загальний розвиток дитини на достатньому рівні. Дівчинка приходила до дитячого садка доглянутою, охайною. Вихованням дитини займалась мати. Вона оформила доньку в дошкільний заклад, слідкувала за здоров`ям дитини, виконувала всі вимоги дошкільного закладу стосовно розвитку ОСОБА_5 , відвідувала батьківські збори та свята, проводила та забирала дівчинку з дитсадка, своєчасно здійснювала оплату за харчування дитини. Батько, ОСОБА_2 , за період перебування дитини в дитсадку, заклад не відвідував, успіхами та поведінкою дитини не цікавився, в суспільно корисних і святкових заходах участі не брав, супроводу дитини до садку або із садка не здійснював (а.с. 7).

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , учениці 3-А класу Запорізької гімназії № 93 Запорізької міської ради, ОСОБА_5 навчається в гімназії з вересня 2019 року. Дівчинка має хороший фізичний розвиток. Рівень навчальних досягнень з предметів початкової шкоди - середній. Маргарита організована, вміє самостійно працювати з книгою, постійно виконує всі завдання. Дотримується режиму дня. Вона спокійна, врівноважена, вихована, чуйна, користується авторитетом серед учнів класу. Протягом трьох років навчання про дитину постійно піклується мати - ОСОБА_1 , а у разі її відсутності - бабуся ОСОБА_6 . Вони приводили та забирали дівчинку зі школи. Мама відвідувала батьківські збори, консультації для батьків, допомагала в організації та проведенні класних виховних заходів. Батько дитини - Нажі омар, до шкоди жодного разу не з`являвся, успіхами дитини не цікавився (а.с. 8).

У довідці, виданій ПНЗ «Центр дитячої та юнацької творчості Шевченківського району Запорізької міської ради запорізької області» 14 січня 2022 року вказано, що ОСОБА_3 з 15 вересня 2020 року займається у підготовчій студії «Народного художнього колективу» хореографічного ансамблю «Перлина». Вихованням доньки займається мати, вирішує всі питання, які виникають під час освітнього процесу. За роки навчання у колективі батька - ОСОБА_4 наколи не бачили (а.с. 9).

У листі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 17.01.2022 № 22/01-09, зазначено, що ОСОБА_3 перебуває під наглядом педіатричної служби центру з народження. Підписана декларація з лікарем-педіатром підприємства ОСОБА_7 . Дитина перебуває на диспансерному обліку у ортопеда та кардіолога. З приводу захворювань та профілактичних оглядів дитину до амбулаторії супроводжує переважно мати, іноді бабуся, які виконують рекомендації та призначення лікарів у повному обсязі. Відомостей про батька дитини у медпрацівників відсутні. До лікарів-педіатрів підприємства він не звертався, здоров`ям дочки не цікавився (а.с. 10).

Крім того, в матеріалах справи мітиться Висновок органу опіки та піклування від 15.03.2023 № 642/01-34/22.01-373 про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його доньки - ОСОБА_3 , відповідно до якого районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району вважає доцільним позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав (а.с. 138-139).

У своїй апеляційній сказі ОСОБА_1 зазначала, що зв`язку із воєнними діями на території України вона разом із малолітньою дочкою ОСОБА_5 виїхали за кордон. Зокрема вказувала, що у період війни вони з донькою мешкали в різних країнах, де знаходили притулок. Проте, у зв`язку з тим, що відсутня згода батька (оскільки його не позбавлено батьківських прав) на тимчасове проживання дитини за межами території України для оформлення всіх необхідних документів (на час війни), вона змушена постійно переїжджати, що негативно впливає, насамперед, на інтереси дитини. Під час останнього звернення до батька через соцмережі з проханням надати такий дозвіл, той не виявив бажання поспілкуватись із донькою, допомогти, станом дочки не цікавився. Конкретної відповіді про дозвіл ОСОБА_2 не надав.

ОСОБА_1 просила позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання, чи може вважатись виїзд до іншої країни проживання обставиною, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, колегія суддів враховує, що відповідач, свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини жодним чином не проявлена. При цьому, такі життєві умови були обрані відповідачем саме після народження дитини, а тому, оскільки перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 .

При цьому колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Тобто, відповідач не позбавлений можливості все ж таки змінити своє ставлення до дитини та його виховання і у подальшому поставити питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), а також не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про надання йому права на побачення з дитиною (ст. 168 СК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2022 року у цій справі - скасувати, та прийняти нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2022 року у цій справі - скасувати,прийняти нову постанову:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо його доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: