Справа № 201/2141/23
Провадження № 2/201/1371/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

15 червня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивачки адвоката Самсонової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особи фізична особа підприємець ОСОБА_3 ) про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 (третя особи ФОП ОСОБА_3 ) про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами (а.с. 1 - 3).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 23.02.2023р. позовну заяву залишено без руху і наданий позивачці строк для усунення її недоліків (а.с. 22).

Після усунення позивачкою недоліків (а.с. 23-25) ухвалою судді Наумової О.С. від 10.03.2023р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 26).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з метою пошуку і придбання квартири позивачка звернулася до ріелтера ФОП ОСОБА_3 , з яким 11.02.2022р. уклала договір про надання послуг № 03/11. На виконання договору ріелтером підшукана квартира АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 .

Позивач оглянула квартиру, сторони погодили ціну в розмірі 2 002 000,00 грн.

На підтвердження домовленостей 11.02.2022р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений попередній договір, яким сторони обумовили укласти основний договір купівлі-продажу квартири у строк до 04.04.2022р. За цим договором позивачка сплатила відповідачці частку вартості квартири в сумі 28000,00 грн. Відповідач прийняла вказану суму в рахунок загальної суми продажу квартири. Пунктом 5.1. попереднього договору передбачено, що передача грошей відбулася перед підписанням цього договору і сторони підтверджують цей факт своїми підписами на цьому договорі.

Однак 24.02.2022р. через військову агресію рф проти України та введення воєнного стану ш території України, державні реєстрі , в тому числі реєстр прав власності на нерухоме майно, була закриті. Нотаріуси не здійснювали оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості. Позивачка чекала до квітня 2022 року можливості укласти договір купівлі-продажу квартири, але відповідачка телефоном повідомила, що передумала продавати квартиру і не повернула грошові кошти в сумі 28000,00 грн. Отже, договір купівлі - продажу квартири укладений не був. Натомість, користування грошовими коштами позивачки тривав 60 днів, а прострочення виконання зобов`язань з 12.04.2022р. склало 262 дні.

На підставі викладеного, просила стягнути із ОСОБА_2 основну суму боргу в розмірі 28 000, 00 грн., 3% річних в розмірі 602,96 грн., інфляційні витрати в розмірі 4730,60 грн., плату за користування чужими грошовими в розмірі 460,27 грн.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Самсонова Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. 15.06.2023р. після оголошення судом перерви надала заяву, у якій просила завершити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала (а.с. 47).

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 07.04.2023р., 09.05.2023р. та на 15.06.2023р. не з`явилася, про дату, час та місце слухання повідомлялася шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу її мешкання, конверти, якими були направлені судові повістки, повернуті з відмітками про причини невручення (а.с. 42 - 44).

Представник третьої особи - ФОП ОСОБА_3 в судові засідання також не з`явилася, про дату, час та місце слухання повідомлялася належним чином (а.с. 27, 29, 42, 45).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 11.02.2022р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений у простій письмовій формі попередній договір, предметом якого є зобов`язання сторін в майбутньому, в строк до 11.04.2022р. включно, укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, а саме, квартири АДРЕСА_1 , яка належить продавцеві на підставі договору купівлі - продажу від 30.01.2003р. № 461929

Відповідно до п. 2.1. договору продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначену квартиру, за визначену сторонами ціну у розмірі 2 002 000,00 гривень, що складає згідно комерційного курсу 71 500,00 доларів США.

Пунктом 5.1. попереднього договору обумовлено, що у якості підтвердження своїх намірів укласти основний договір, під час підписання цього договору покупець оплачує частку вартості квартири в сумі 28 000, 00 гривень, що складає згідно комерційного курсу 1000 доларів США, а продавець приймає вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу квартири. Передача грошей відбулася перед підписанням цього договору і сторони підтверджують цей факт своїми підписами на цьому договорі.

Як вказує позивачка, 24.02.2022р. через військову агресію рф проти України та введення воєнного стану на території України, державні реєстри були закриті, нотаріуси не здійснювали оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості. У квітні 2022 року відповідачка телефоном повідомила, що передумала продавати квартиру і не повернула грошові кошти в сумі 28000,00 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 657 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Судом встановлено, що попередній договір від 11.02.2022р. всупереч вимог ст. 635 ЦК України, укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача боргу за цим договором у розмірі 28000,00 грн., суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині, виходячи з наступного.

Як видно зі змісту попереднього договору від 11.02.2022р., ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму 28000,00 грн., яка зазначена, як гарантійна сума, та мала бути зарахована в рахунок оплати за об`єкт нерухомості при укладенні договору купівлі-продажу квартири.

Факт отримання відповідачем вказаної суми від позивачки підтверджується положеннями самого договору.

Прямій вказівки, що вказана сума є завдатком, у договорі не зазначено, а тому суд дійшов до висновку, що вказана сума є авансом, яка мала зарахуватися в рахунок майбутньої оплати вартості квартири, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 570 ЦК України, відповідно до якої, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки аванс не може бути визнаним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання, позивач має право вимагати його повернення.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

У постанові від 04.12.2019р. у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що принцип «jura novit curia» (суд знає закон) зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини.

З урахуванням того, що судом встановлено, що попередній договір від 11.02.2022р. є нікчемним, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення коштів за цим договором в якості авансу в рахунок оплаті вартості квартири.

У зв`язку із чим, підлягають задоволенню вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки грошової суми в розмірі 28000,00 грн., які були отримані в якості авансу в рахунок оплаті вартості квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правильність застосування правила ч. 2 ст. 625 ЦК України при нарахуванні інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на вимоги про повернення авансу підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суд від 07.07.2020р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Судом встановлено, що обов`язок повернути аванс позивачці відповідачка не виконала, починаючи від 11.04.2022р., суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат на суму боргу в розмірі 602,96 грн. та трьох процентів річних в розмірі 4730,60 грн. від простроченої суми 28000,00 грн.

Стосовно вимог позивачки про стягнення з відповідачки процентів за користування безпідставно отриманими коштами, суд вважає, що вимог ст. 536 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідачка отримані 11.02.2022р. від позивачки грошові кошти не повернула до цього часу.

Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення- прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) вищий суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положення ч. 1 ст. 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, оскільки у справі (про стягнення авансу) йшлося про неправомірну поведінку боржника, тоді як ч. 1 ст. 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки.

З урахуванням викладеного вимоги позивачки про стягнення 460,27 грн. плати за користування чужими грошовими коштами не підлягають задоволенню.

Розглядаючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн. (а.с. 18, 25), що є мінімальною ставкою судового збору за вимогу майнового характеру, менше якої не сплачується.

Питання про стягнення оплати за отримання правничої допомоги з відповідача, судом не вирішується, оскільки відповідних доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 137, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особи фізична особа підприємець ОСОБА_3 ) про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму авансу в розмірі 28000,00 грн., три проценти річних в розмірі 602,96 грн., інфляційні витрати в розмірі 4 730,60 грн., а всього 33333,56 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 23 червня 2023 року.

Суддя Ольга Наумова