Справа № 461/3287/21 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. Провадження № 22-ц/811/3650/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника позивача Орищин О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та повернення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов`язати акціонерне товариство (далі АТ) «Ідея Банк» повернути безпідставно отримані кошти в розмірі 166668 грн., сплачені нею за кредитним договором №Z06.977.75345 від 30.12.2015 року, як плата за обслуговування кредитної заборгованості.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 30.12.2015 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Z06.977.75345, за умовами якого банк надав їй кредит на поточні потреби в розмірі 99207 грн., а вона зобов`язана була його повернути, сплачуючи щомісячно, окрім іншого, плату за обслуговування кредитної заборгованості, розмір якої згідно з пунктом 1.4 договору становить 2,8000% від початкової суми кредиту.

Зазначає, що вказана умова кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є нікчемною, відтак, банк зобов`язаний повернути отримані від неї кошти, як плату за обслуговування кредитної заборгованості, виходячи із розрахунку: 2,8000% від початкової суми кредиту, сплачених упродовж 60 місяців строку дії кредитного договору ((99207 грн.*2,8000%)*60=166668 грн.).

У свою чергу, 14.05.2021 року відповідач АТ «Ідея Банк» подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Судовий збір у розмірі 908 грн. компенсовано за рахунок держави.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що шляхом підписання кредитного договору вона погодилася з умовами кредитування, оскільки суд при вирішенні даного спору не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та не врахував висновки Верховного Суду, на які вона посилалась в обґрунтування своїх вимог, про нікчемність спірної умови кредитного договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, чим порушив норму статті 263 ЦПК України.

Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводів сторін щодо застосування строку позовної давності та початку його перебігу.

В судове засідання апеляційного суду представник АТ «Ідея Банк» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.12.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір №Z06.977.75345, згідно з яким, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 99207 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), строком на 60 місяців (до 30.12.2020 року).

Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитом в розмірі 21,9900% річних від залишкової суми кредиту.

У пункті 1.4 кредитного договору вказано, що за обслуговування кредитної заборгованості банком, позичальник сплачує щомісячну плату в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 1 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором.

Графік щомісячних внесків за кредитним договором визначений пунктом 6.1 кредитного договору.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також Велика Палата Верховного Суду у названій вище постанові вказала, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, ураховуючи наведені вище норми матеріального права, положення укладеного між сторонами кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів (пункт 1.4 кредитного договору), є нікчемними.

Разом з тим, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог, заявлених позивачем поза межами трирічного строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч.2 ст.267 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Враховуючи наведені вище вимоги закону й те, що позивач просить застосувати наслідки недійсності нікчемної умови кредитного договору щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості, виконання якого розпочалось позивачем з 01 лютого 2016 року, то поверненню підлягають сплачені позивачем кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 02 травня 2018 року, враховуючи ту обставину, що позов поданий (надісланий) до суду 21.04.2021 року, а попередній платіж внесений позивачем 02 квітня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Окрім того, необхідно зазначити, що строк кредитного договору закінчився 30 грудня 2020 року, а тому після цієї дати банк не мав права нараховувати позивачу плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18).

Таким чином, вимога позивача про зобов`язання банку повернути їй сплачені кошти, як плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), за період з 02.05.2018 року по 01.03.2021 року включно в розмірі 70718 грн. 03 коп. є законною та обгрунтованою.

В задоволенні вимоги позивача про повернення коштів, як плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), сплачених за період з 01.02.2016 року по 02.04.2018 року включно в розмірі 83113 грн. 24 коп. необхідно відмовити за спливом позовної давності.

При цьому, необхідно зазначити, що при визначенні розміру стягуваної банком плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), апеляційним судом береться до уваги наданий АТ «Ідея Банк» 06.03.2023 року на вимогу апеляційного суду розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.146-148), а також виписка по рахунку за період з 30.12.2015 року по 02.03.2021 року (а.с.9-16), яку позивач долучила до позовної заяви, з яких встановлено, що загальний розмір сплаченої позивачем комісії плати за обслуговування кредитної заборгованості за період з 01.02.2016 року по 01.03.2021 року становить 153831 грн. 27 коп., а не так, як вказувала позивач у своїй позовній заяві 166668 грн., тому вимога позивача про повернення сплачених коштів у розмірі 12836 грн. 73 коп. є безпідставною.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме, задоволення вимоги про зобов`язання АТ «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 70718 грн. 03 коп., сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), з наведених вище мотивів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також звільненням її від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 700 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1050 грн. підлягає стягненню з АТ «Ідея Банк» в дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (42%).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 70718 гривень 03 копійок, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором №Z06.977.75345 від 30.12.2015 року, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

В задоволенні решти позову відмовити за спливом позовної давності.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 700 гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 1050 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 31 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді С.М. Копняк

А.В. Ніткевич