Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5445/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючий-суддя Надопта А.А.,

секретар судового засідання Онисько С.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зацікавлена особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Пийтерфолівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області про встановлення факту та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою.

Вимоги позову мотивовоно тим, що починаючи із 2016 року позивач ОСОБА_1 проживав у цивільному шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін в Угорщині у м. Фегердярмат народився син ОСОБА_3 . Про народження їх сина уповноваженим органом Угорщини у мерії м. Келчеї, ІНФОРМАЦІЯ_2 , видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно даного свідоцтва про народження батьком записаний позивач ОСОБА_1 , а матір`ю, де у рядку «прізвище та ім`я матері, свідоцтва про народження зазначено відповідачку ОСОБА_2 , однак без по батькові, оскільки на території Угорщини, по батькові у офіційних документах не зазначається.

З метою підтвердження родинних відносин а саме встановлення, що позивач та відповідач є рідними батьками ОСОБА_3 змушений звернутись до суду для підтвердження факту родинних відносин.

Із середини червня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 , через те, що більше навіть у цивільному шлюбі не проживали, переїхала та почала проживати у іншому населеному пункті, а саме переїхала у АДРЕСА_1 , до своїх батьків. Через деякий час відповідачка залишила сина ОСОБА_3 , у позивача, і він сам повністю почав виховувати та піклуватись про малолітнього сина.

Відповідачка ОСОБА_2 , хоч і не піклується сином не хоче добровільно визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з його батьком-позивачем ОСОБА_1 . Відповідачка сином не цікавиться, не виховує його, в тому числі, не піклується про його духовний, моральний та фізичний стан..

Дитина ОСОБА_3 , проживає разом із позивачем, перебуває на його повному майновому утриманню.

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , за місцем його проживання АДРЕСА_2 .

Позивач разом із сином проживають у будинку батьків, яких дефакто належить позивачу, де його син забезпечений належним місцем проживання, має належні умови проживання та окрему кімнату

У будинку за адресою АДРЕСА_2 є належні умови проживання.

Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Бровді І.А. подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та про те, що вимоги заяви підтримує в повному обсязі, просить суд такі задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та про те, що вимоги заяви в частині встановлення факту підтримує, в частині позову про визначення місця проживання дитини із батьком заперечує.

Представник зацікавленої особи- органу опіки та піклування виконавчого комітету Пийтерфолівської сільської ради Берегівського району, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання вимог позову.

Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає ухвалити рішення про задоволення заявлених вимог з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що починаючи із 2016 року позивач ОСОБА_1 проживав у цивільному шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін в Угорщині у м. Фегердярмат народився син ОСОБА_3 . Про народження їх сина уповноваженим органом Угорщини у мерії м. Келчеї, ІНФОРМАЦІЯ_2 , видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно даного свідоцтва про народження батьком записаний позивач ОСОБА_1 , а матір`ю, де у рядку «прізвище та ім`я матері, свідоцтва про народження зазначено відповідачку ОСОБА_2 , однак без по батькові, оскільки на території Угорщини, по батькові у офіційних документах не зазначається.

З метою підтвердження родинних відносин а саме встановлення, що позивач та відповідач є рідними батьками ОСОБА_3 змушений звернутись до суду для підтвердження факту родинних відносин.

Із середини червня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 , через те, що більше навіть у цивільному шлюбі не проживали, переїхала та почала проживати у іншому населеному пункті, а саме переїхала у АДРЕСА_1 , до своїх батьків. Через деякий час відповідачка залишила сина ОСОБА_3 , у позивача, і він сам повністю почав виховувати та піклуватись про малолітнього сина.

Відповідачка ОСОБА_2 , хоч і не піклується сином не хоче добровільно визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з його батьком-позивачем ОСОБА_1 . Відповідачка сином не цікавиться, не виховує його, в тому числі, не піклується про його духовний, моральний та фізичний стан..

Дитина ОСОБА_3 , проживає разом із позивачем, перебуває на його повному майновому утриманню.

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , за місцем його проживання АДРЕСА_2 .

Позивач разом із сином проживають у будинку батьків, яких дефакто належить позивачу, де його син забезпечений належним місцем проживання, має належні умови проживання та окрему кімнату

У будинку за адресою АДРЕСА_2 є належні умови проживання.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні питання про визначення місця проживання сина з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, прошу надати першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, син ОСОБА_3 тривалий час проживає разом своїм батьком.

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 р. (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Визначення місця проживання нашого малолітнього сина разом з Позивачем, останній зобов`язується не перешкоджати колишній цивільній дружині у здійсненні її прав та обов`язків щодо власного сина.

За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Положеннями частин 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

У теперішньому часі син є досить хворобливим і потребує турботи та належного догляду у тому числі і забезпечення йому профілактичних заходів для поліпшення його стану здоров`я, в тому числі відпочинку сина у закладах, які збагачені на корисні мікроелементи, що забезпечують та скріплюють у дитини імунітет.

За минулі роки, позивач щороку відвозив дитину до країн Європи для підвищення йому імунної системи, що в подальшому допомагало йому у боротьбі проти вірусних хвороб.

Через військову агресію Російської Федерації на території України, для здійснення заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дитиною по країні, можливу зміну місця мешкання та розвитку в безпечних умовах. Позивачу ОСОБА_1 необхідно також встановити факт проживання дитини сина ОСОБА_3 разом із батьком та знаходження дитини на його утриманні.

У відповідності до вимог ст.ст. 315, 319 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, в випадках коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

До правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховним Судом України звернуто увагу на те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Перелік юридичних фактів, підвідомчих встановленню в судовому порядку, наводиться в ст. 315 ЦПК України не є вичерпним.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення місця проживання малолітнього сина разом позивачем та встановлення факту перебування малолітньої дитини на його особистому вихованні і утриманні, а також підтвердження факту родинних відносин, позивачу потрібно з метою захисту прав та інтересів його дитини та прав заявника як батька, у тому числі, переміщення заявника і його дитини без нотаріальної згоди матері тощо. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Керуючись вимогами ст.ст. 104, 105, 110, 112, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 31, 60, 160,169, 174, 209, 209-212 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заявлені вимоги -задоволити.

Встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 05.05.2018, орган, що видав 2114, ІПН НОМЕР_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_4 , виданий 04.08.2021, орган, що видав: 2114, ІПН НОМЕР_5 , які у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 від 16 лютого 2017 року сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рядку прізвище ім`я батька записаний як- ОСОБА_1 та у рядку прізвище та ім`я матері записана ОСОБА_2 , є рідними батьками- сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований та проживає АДРЕСА_2 КПП НОМЕР_6 .

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою АДРЕСА_2 .

Встановити той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину-сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 , за адресою АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийА. А. Надопта