Провадження № 4-с/522/42/23
УХВАЛА

09 травня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі

головуючого судді - Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання - Кулябко О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО»», заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько Микола Миколайович, боржник ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду суду 27.03.2023 року надійшла скарга Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО»», заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько Микола Миколайович, боржник ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця, в якій просив:

-визнати дії приватного виконавця Солонька М.М. незаконними;

-зобов`язати приватного виконавця Солонька М.М. повернути невикористані кошти авансоввого внеску в сумі 2382,36грн, сплачені відповідно до платіжного доручення №6924 від 25.03.2021 року на рахунок стягувача АТ «Страхова компанія «ІНГО»» після повернення без виконання виконавчого листа №522/22821/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Страхова компанія «ІНГО»» страхового відшкодування в розмірі 69118,36грн.

В обґрунтування поданої скарги заявник посилався на те, що на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси, 12.11.2019 року було видано виконавчий лист №522/22821/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Страхова компанія «ІНГО»» страхового відшкодування в розмірі 69118,36грн. Даний виконавчий документ було предявлено на примусове виконання до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М.М. (посвідчення №112) та сплачено авансовий внесок в сумі 2382,36 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6924 від 25.03.2021 року. 21.05.2021 року, приватний виконавець Солонько М.М. повернув стягувачу виконавчий лист №522/3735/20, виданий 12.11.2019 року Приморським районним судом м. Одеси без прийняття до виконання, що підтверджується відміткою приватного виконавця на звороті виконавчого листа, а тому і авансовий внесок. сплачений стягувачем, підлягає поверненню. 03.11.2021 року приватному виконавцю було направлено заяву з проханням повернути вказаний авансовий внесок. 29.11.2021 року від приватного виконавця надійшла відповідь, що вказаний авансовий внесок отримано та зараховано як авансування витрат ВП №61965478, тому залишки невикористаного авансового внеску буде повернуто стягувачу після закриття виконавчого провадження та/або надано звіт про використання авансового внеску. Перевіривши ВП №61965478 через автоматизовану систему виконавчих проваджень Міністерства юстиції України стало відомо, що боржником по зазначеному виконавчому провадженню є ОСОБА_2 , яке знаходиться на примусовому виконанні в приватного виконавця Солонька М.М. та є іншим виконавчим документом виданим на підставі іншого рішення суду. Отже, авансовий внесок по виконавчому документу №522/22821/18 з незрозумілих причин незаконно зараховано по ВП №61965478, яке знаходиться на примусовому виконанні по іншому виконавчому документу.

Ухвалою суду від 29.03.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 12.04.2023 року.

12.04.2023 року від представника приватного виконавця ОСОБА_3 адвоката Коваль Р.О. надійшли заперечення, в яких просили відмовити у задоволенні скарги, та в обґрунтування яких зазначено, що 04.05.2020 року між приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солонько М.М. та АТ «СК «ІНГО» було укладено договір про додаткову винагороду приватного виконавця б/н. 25.03.2021 року на виконання умов вказаного договору, приватним виконавцем Солонько М.М. було виставлено рахунок-фактуру №25-03/2021 на суму 2382,36грн. Того ж дня, АТ «СК «ІНГО» було сплачено 2382,36грн на рахунок приватного виконавця Солонько М.М. в якості додаткової винагороди приватного виконавця. 20.05.2021 року до приватного виконавця Солонько М.М. надійшла заява про відкриття виконавчого провадження за вих.№4987 від 06.05.2021 року про примусове виконання виконавчого листа від 30.07.2019 року, виданого на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/22821/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «СК «ІНГО» заборгованості. 21.05.2021 року приватним виконавцем Солонько М.М. було повернуто вищевказаний виконавчий документ стягувачу на підставі п.10 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» про що винесено відповідне повідомлення. 10.11.2021 року на адресу приватного виконавця надійшла заява б/н від 03.11.2021 року від АТ «СК «ІНГО» щодо повернення авансового внеску. 24.11.2021 року заявнику АТ «СК «ІНГО» було направлено приватним виконавцем помилкову відповідь за вих.№1790 на заяву за вих.б/н від 03.11.2021 року. 26.11.2021 року листом приватного виконавця Солонько М.М. за вих. №65533630 було повідомлено АТ «СК «ІНГО», що відповідь від 24.11.2021 року за вих.1790 є помилковою та надано повторну відповідь на заяву АТ «СК «ІНГО» б/н від 03.11.2021 року. Тому, АТ «СК «ІНГО» діючи недобросовісно та використовуючи помилкову відповідь приватного виконавця вводить Приморський районний суд м. Одеси в оману, приховавши від суду відповідь виконавця від 26.11.2021 року за вих. №65533630. Також, зазначають, що первинними документами, які б підтверджували сплату авансового внеску чи надходження коштів на відповідний авансовий рахунок приватного виконавця є виписка по рахунку для обліку авансових внесків приватного виконавця за період здійснення відповідного платежу та витяг з книги авансових внесків за вказаний період. Водночас, виписка по рахунку та витяг з книги підтверджують відсутність надходження коштів у вказаний АТ «СК «ІНГО» період в якості авансування будь-яких витрат в межах виконавчих проваджень. АТ «СК «ІНГО» звернулось до суду зі скаргою в порядку здійснення судового контролю за виконанням судового рішення на дії та бездіяльність приватного виконавця Солонько М.М., в якій просить зобов`язати приватного виконавця повернути безпідставно отримані, на думку скаржника, кошти, що були нібито сплачені як авансовий внесок на рахунок виконавця. Проте, АТ «СК «ІНГО» були сплачені кошти на рахунок приватного виконавця не в якості авансового внеску, а в якості додаткової винагороди приватного виконавця. Положення ч.2 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо обов`язковості авансового внеску стягувача при відкритті виконавчого провадження були визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019 року та з вказаного часу не діють. Вищевказаний виконавчий лист від 30.07.2019 року було пред`явлено на виконання приватному виконавцю лише 20.05.2021 року, тобто після прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України та відсутності необхідності сплати відповідного внеску при відкритті виконавчого провадження. Окрім того, зазначають, що платіж АТ «СК «ІНГО» було проведено на рахунок приватного виконавця 25.03.2021 року, більш ніж за 3 тижні до пред`явлення виконавчого документа. Авансування витрат виконавчого провадження здійснюється на вимогу приватного виконавця. Проте, вимогу приватного виконавця про будь-яке авансування витрат АТ «СК «ІНГО» суду не надало. Також, у запереченнях зазначено, що Велика Палата Верховного Суду при розгляді спорів в подібних правовідносинах вже наголошувала, що такі справи щодо стягнення коштів з приватних виконавців не розглядаються у порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватних виконавців, а мають розглядатися судами в порядку позовного провадження в цивільному судочинстві.

У судове засідання 12.04.2023 року сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Жодних клопотань до суду не заявляли та заяв по суті скарги не надавали. Розгляд справи відкладено на 09.05.2023 року.

26.04.2023 року від АТ «СК «ІНГО» надійшла відповідь на заперечення приватного виконавця, в обґрунтування зазначено, що вони не визнають надані представником приватного виконавця докази, на які він посилається, а саме договір про додаткову винагороду приватного виконавця від 04.05.2020 року, укладений між приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солонько М.М. та АТ «СК «ІНГО», в особі Бута М.А. та Рахунок-фактуру №25-03/2021. Зазначають, що кошти в сумі 2382,36грн, які були сплачені на рахунок приватного виконавця Солонька М.М. являються коштами авансового внеску, для виконання виконавчого листа №522/2282/18 відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». Для оплати додаткової винагороди передбачено укладання угоди між приватним виконавцем та стягувачем, а стягувачем відповідно до виконавчого листа №522/22821/18 є АТ «СК «ІНГО», а не ОСОБА_4 АТ «СК «ІНГО» як стягувач та сторона виконавчого провадження не уповноважувало ОСОБА_4 підписувати з приватним виконавцем договір про додаткову винагороду приватного виконавця, та будь-яких інших договорів. Також, в наданих адвокатом приватного виконавця документах відсутні будь-які докази, які надають право ОСОБА_4 від імені АТ «СК «ІНГО» підписувати Договір про додаткову винагороду приватного виконавця. Також, зазначають, що даний договір про додаткову винагороду взагалі не містить посилання на виконавчий лист №522/22821/18 від 12.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «СК «ІНГО» боргу, на підставі якого були оплачені кошти авансового внеску у розмірі 2382,36грн, не містить підтверджень які саме послуги було надано приватним виконавцем Солонько М.М. та відсутні істотні умови договору відповідно до Законодавства. АТ «СК «ІНГО» зазначає, що відповідь №1790 від 24.11.2021 року від якої відмовляється приватний виконавець є офіційним документом підписаним та скріпленим печаткою, в якому приватний виконавець Солонько М.М. вказує, що кошти в сумі 2382,36грн є авансовим внеском. Також, повідомляють, що від приватного виконавця Солонько М.М. не отримували листа №65533630 від 26.11.2021 року в якому нібито повідомлено, що відповідь від 24.11.2021 року за вих.№1790 є помилковим. Виписки по рахункам та витяг з Книги авансових внесків є внутрішніми документами, які веде сам приватний виконавець та розпоряджається даними рахунками на свій розсуд, що не може бути підтвердженням, що сплачені кошти як авансовий внесок, являються коштами додаткової винагороди приватного виконавця. Відтак, АТ «СК «ІНГО» оскаржує бездіяльність державного виконавця, яка триває. Кошти сплачені у розмірі 2382,36грн є авансовим внеском виконавчого провадження, що відповідно до ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає поверненню, оскільки виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття його на виконання.

У судове засідання 09.05.2023 року сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Жодних клопотань до суду не заявляли та заяв по суті скарги не надавали.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд враховує норми ЦПК України та вимоги закону й висновки ЕСПЛ щодо дотримання розумних строків розгляду справи.

З урахуванням викладеного, зважаючи за скороченні строки розгляду даної категорії справ, а також наявності належного сповіщення учасників справи, положень ч.2 ст. 450 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності нез`явившихся в судове засідання сторін та учасників розгляду справи.

У зв`язку з цим та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12.11.2019 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №552/22821/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова компанія «ІНГО» суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 69 118,36грн. (а.с.3,4)

19.03.2020 року, рішенням Загальних зборів ПАТ «Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна», змінено назву компанії на Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО», що підтверджується копією витягу з Статуту та випискою з ЄДР юридичних осіб. Фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. (а.с.11-13)

04.05.2020 року між Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солонько Миколою Миколайовичем та Акціонерним товариством «Страхова компанія «ІНГО» в особі Бута Максима Анатолійовича був укладений договір про додаткову винагороду приватного виконавця. Предметом вказаного договору є здійснення заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчих документів, за додаткову винагороду приватного виконавця.

П.3.3. вказаного договору визначено, що сторони домовилися, що Стягувач сплачує додаткову винагороду Виконавцю на підставі рахунку-фактури, який є Актом виконаних робіт та наданих послуг. (а.с.38)

25.03.2021 року приватним виконавцем Солонько М.М. був складений рахунок-фактура на суму 2382,36грн для сплати АТ «СК«ІНГО» додаткової винагороди на виконання виконавчого листа №522/22821/18 від 12.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу. (а.с.39)

Виконавчий лист №552/22821/18, виданий 12.11.2019 року Приморським районним судом м.Одеси щодо ОСОБА_1 було пред`явлено 20.05.2021р. представником АТ «СК «ІНГО» - Бут М.А. на підставі довіреності від 31.12.2020 року №3 (а.с.41,42) до приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Солонько М.М.,що не оспорюється скаржником.

21.05.2021 року приватний виконавець Солонько М.М. повернув ПАТ «АСК«ІНГО Україна» вищевказаний виконавчий лист без прийняття до виконання, згідно п.10 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» оскільки адреса місцезнаходження боржника відноситься до виконавчого округу Одеської області, а не до виконавчого округу міста Києва, про що свідчить відмітка приватного виконавця на виконавчому листі, а також повідомлення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонько М.М. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 21.05.2021 року №539 (а.с.4,43,44).

Судом встановлено, що 03.11.2021 року представником АТ «Страхова компанія «ІНГО» до приватного виконавця Солонька М.М було направлено заяву №б/н з проханням повернути авансовий платіж, сплачений 25.03.2021 року відповідно до платіжного доручення №6924 у сумі 2 382,36грн. (а.с.6)

29.11.2021 року страхова компанія отримала відповідь приватного виконавця Солонько М.М. №1790 від 24.11.2021 року, в якій повідомляється, що сплачений авансовий внесок у сумі 2382,36грн зарахований, як авансування витрат виконавчого провадження №61965478, та після закриття виконавчого провадження стягувачу буде повернуто залишки невикористаного авансового внеску та/або надано звіт про використання авансового внеску. (а.с.7)

З автоматизованої системи виконавчих проваджень МЮУ вбачається, що по виконавчому провадженню №61965478 боржником є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке знаходиться на примусовому виконанні в приватного виконавця Солонько М.М., та є іншим виконавчим документом на підставі іншого рішення суду. (а.с.10)

Відповідно до листа приватного виконавця Солонько М.М. №65533630 від 26.11.2021 року до АТ «СК «ІНГО» зазначено, що 25.03.2021 року платіжним дорученням №6924 отримано платіж у сумі 2 382,36грн на рахунок для зарахування винагороди приватного виконавця Солонько М.М. щодо виконавчого листа №522/22821/18. На рахунок для зарахування авансового внеску приватного виконавця, авансовий внесок по виконавчому листу №522/22821/18, виданого 10.09.2019 року Приморським районним судом м. Одеси не надходив, отже поверненню не підлягає. Просив відповідь за вихідним №1790 від 24.11.2021 року на адресу АТ «СК «ІНГО» вважати помилковою та не приймати до уваги, так як помічником приватного виконавця Солонька М.М. вона була помилково підготовлено та надіслана. (а.с.45). в підтвердження також надав на сумму 2 382,36 грн. платіжним дорученням №6924 від 25.03.2021 року. (а.с.5) та рахунок-фактуру від 25.03.2021р.(а.с.39) на додаткову винагороду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 10 частинами 4 статті 4 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок (ч. 4 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження").

Конституційний Суд України у рішенні №2-р(II)/2019 по справі №3-368/2018(5259/18) від 15 травня 2019 року наголошував, що права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у стягувача як особи, на користь якої ухвалене судове рішення, фінансової можливості сплатити авансовий внесок не повинна перешкоджати реалізації його права на виконання судового рішення, особливо коли боржником за цим рішенням є державний орган. У чинному правовому регулюванні має бути встановлений такий порядок сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, який забезпечив би в усіх випадках і за будь-яких умов повне й своєчасне виконання такого рішення та його обов`язковість.

Визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості.

Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 1291 Конституції України.

У зв`язку з чим, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року N 1404-VIII зі змінами.

Враховуючи вищевикладене суд погоджується з позицією виконавця що такий авансовий внесок не був умовою для відкриття виконавчого провадження.

Приписами статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначені права та обов`язки виконавців, закріплена обов`язковість вимог виконавців.

Так, відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (ч. 2 статті 42 Закону України "Про виконавче провадження").

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів (ч. 3 статті 42 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч. 3 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 авансові внески стягувачів використовуються виконавцем для здійснення витрат виконавчого провадження в порядку, визначеному пунктом 17 розділу VII цієї Інструкції.

Про використання авансового внеску виконавець готує звіт, в якому наводить перелік витрат виконавчого провадження, здійснених за рахунок авансового внеску, із зазначенням сум коштів, сплачених на фінансування кожної з витрат. Звіт про використання авансового внеску підписується виконавцем та залишається в матеріалах виконавчого провадження.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про державну виконавчу службу», працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом (ст. 37 ЗУ "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Відповідно до наказу №512/5 від 02.04.2012 року Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень, авансові внески стягувачів використовуються виконавцем для здійснення витрат виконавчого провадження в порядку, визначеному пунктом 17 розділу VII цієї Інструкції.

Авансові внески стягувачів перераховуються на окремий небюджетний рахунок, відкритий Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування та державних банках, приватним виконавцем в банках (далі - рахунок авансових внесків).

У разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа невикористаний авансовий внесок повертається стягувачу не пізніше трьох робочих днів з дня винесення відповідної постанови.

За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. 31 ЗУ "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

За частиною 8 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди.

Таким чином суд приходить до висновку, що угода між приватним виконавцем і стягувачем може бути укладена тільки у випадку одночасного винесення постанови про відкриття виконавчого провадження разом з постановою про стягнення основної винагороди.

Враховуючи наведене суд вбачає, що твердження приватного виконавця, що сплачені кошти у розмірі 2382,36 грн. було зараховані 25.03.2021р. як винагорода, не відповідає дійсності, оскільки виконавче провадження відкрито не було, а тому суд не приймає це до уваги.

Щодо посилання скаржника про сплату ним 2382,36грн. як авансового внеску 25.03.2021р. разом з заявою про відкриття виконавчого провадження, то суд також не знаходить цьому підтверджень, оскільки в цій заяві, яка доречи підписана представником скаржника Бут М.А. по довіреності, не зазначено в якості додатку платіжне доручення на цю суму.

Щодо доводів приватного виконавця про те, що такі справи щодо стягнення коштів з приватних виконавців не розглядаються у порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватних виконавців, а мають розглядатися судами в порядку позовного провадження в цивільному судочинстві, суд не приймає до уваги, оскільки АТ «СК«ІНГО» оскаржує бездіяльність приватного виконавця саме внаслідок неповернення авансового внеску.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вже судом було встановлено, що 04.05.2020 року між Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солонько М.М. та АТ «СК«ІНГО» в особі Бута М.А. по довіреності був укладений договір про додаткову винагороду приватного виконавця, (а не про винагороду), проте вказаний документ суд не приймає до уваги в якості доказу, оскільки у договорі взагалі не зазначено щодо якого виконавчого листа або в рамках якого виконавчого провадження він укладений та не містить підтверджень, які саме послуги було надано приватним виконавцем.

Також, слід зазначити, що виписки по рахункам та витяг з книги авансових внесків, на які посилається приватний виконавець у своїх запереченнях на скаргу, є внутрішніми документами, які веде сам приватний виконавець та розпоряджається даними рахунками на свій розсуд, та не може бути підтвердженням, що кошти які оплатило АТ «СК «ІНГО» як авансовий внесок, являються коштами додаткової винагороди приватного виконавця.

Враховуючи те, що АТ «СК «ІНГО» було сплачено на рахунок приватного виконавця авансовий внесок в сумі 2 382,36 грн., виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання, виконавчі дії приватним виконавцем не проводилися, отже сплачений АТ «СК «ІНГО» авансовий внесок підлягає поверненню.

Тому на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що скарга АТ «Страхова компанія «ІНГО» на дії та бездіяльність приватного виконавця Солонько Миколи Миколайовича є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 11-13, 89, 95, 223, 247, 258, 260-261, 351-354, 447-453 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО»» на дії та бездіяльність приватного виконавця- задовольнити.

Визнати дію приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько Миколи Миколайовича щодо відмови у поверненні коштів у розмірі 2 382,36грн. незаконними.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько Миколи Миколайовича повернути невикористані кошти авансового внеску в сумі 2 382,36 грн. сплачені відповідно до платіжного доручення №6924 від 25.03.2021 року на рахунок стягувача акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» (Код , м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 33), після повернення без виконання виконавчого листа №522/22821/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» страхового відшкодування в розмірі 69 118,36грн.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали складено 15.05.2023 року.

Суддя Л.В. Домусчі