Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/6784/22
Номер провадження 22-ц/824/5948/2023
Головуючий у суді першої інстанції О. Л. Бусик
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
24 травня 2023 року місто Київ

Справа №757/6784/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Далія Сергієм Олександровичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Бусик О. Л., в приміщенні Печерського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа ПрАТ СК «Уніка» про стягнення сплачених коштів за договором фінансового лізингу.

В обґрунтування позову зазначив, що 18 липня 2018 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір фінансового лізингу № К4Н0А-0000419, за умовами якого АТ КБ «ПриватБанк» виступає лізингодавцем, а ОСОБА_1 - лізингоодержувачем. Предметом лізингу є транспортний засіб марки «Peugeot 301», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який переходить до лізингоодержувача після сплати всіх лізингових платежів. Загальний лізинговий платіж становить 613 122,38 грн, щомісячний платіж становить 9 212,05 грн. 21 липня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «СК «Уніка» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № К4Н0CPS-186K309, автомобіля марки «Peugeot 301», 2018 року випуску, який є предметом лізингу, відповідно до умов якого ПАТ СК «Уніка» є страховиком, АТ КБ «ПриватБанк» - страхувальником, позивач -лізингоотримувачем. Позивач вказує, що у період часу з 18 липня 2018 року по 06 лютого 2020 року ним сплачено 29 140,66 грн - страхових платежів, 98 719,29 грн - лізингових платежів, та відсотки за користування лізингом в розмірі 72 623,29 грн.

Проте 22 листопада 2019 року відбувся страховий випадок - ДТП, в результаті якої вказаний автомобіль було апошкоджено та визнано конструктивно знищеним, незважаючи на це позивач продовжував виконувати умови договору лізингу.

05 лютого 2020 року страховиком ПАТ «СК «Уніка» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 100 451,58 грн АТ КБ «ПриватБанк», яке розподілило кошти наступним чином: 80 663,52 - зарахування коштів в якості заборгованості, 18 081,28 грн - сплата податку з доходів страхового відшкодування та 1 506,77 грн - військовий збір зі страхового відшкодування, однак йому не було повернуто залишків конструктивно знищеного внаслідок ДТП автомобіля, лізингові платежі в розмірі 98 719,29 грн та 72 623,29 грн - відсотків за користування лізингом.

Оскільки позивач передав відповідачу залишки конструктивно знищеного транспортного засобу, за договором фінансового лізингу, тому на підставі п. 5.3. цього договору, ОСОБА_1 просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 171 342,58 грн сплачених коштів за договором фінансового лізингу, з яких 98 719,58 грн - лізингові платежі, 72 623,29 грн - відсотки за користування лізингом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ПрАТ СК «Уніка», про стягнення сплачених коштів за договором фінансового лізингу задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 98 719,29 грн здійснених лізингових платежів, 72 121,33 грн сплачених відсотків за договором лізингу. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду АТ КБ «Приватбанк», через свого представника Далія С. О., подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення про повернення позивачу сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу, суд першої інстанції не врахував, що договір фінансовго лізингу є змішаним договором, який поєднує у собі елементи договорів оренди та купівлі продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, які склалися між сторонами щодо одержання відповідачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу поширюються загальні положення про купілю - продаж. Також суд не взяв до уваги, що наявна у матеріалх справи роздруківка «операції по кредиту» не є випискою та не містить усіх обов`язкових реквізитів, а отже не є належним доказом на підтвердження сплати лізингоодержувачем платежів за договором фінансового лізингу.

Апелянт звернув увагу на те, що матеріали справи не містять заяви позивача щодо повернення платежів або передачі йому залишків транспортного засобу та відповідно відмови відповідача щодо повернення транспортного засобу. При цьому Банк жодним чином не позбавляв позивача права на викуп предмета лізингу. Проте позивач такого бажаня не виявив.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Хитрова Л. В. підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів. Вважали рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просили залишити його без змін, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, у якому також вказали попередній розрахунок судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

Третя особа ПрАТ СК «Уніка» про час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання апеляційної інстанції повторно явку свого представника не забезпечила. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третьої особи не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частини 2, 3 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачають, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі;надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або не проведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Умови ремонту і технічного обслуговування предмета лізингу можуть визначатися окремим договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувача ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Предмет лізингу та/або пов`язані з виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

У частинах 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно з ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Судом встановлено, що 18 липня 2018 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір фінансового лізингу № К4Н0А-0000419, відповідно до умов п. 2.1 ст. 2 якого банк (лізингодавець) зобов`язується надати лізингоодержувачу майно (транспортний засіб) за плату в тимчасове користування.

Предметом лізингу є транспортний засіб марки «Peugeot 301», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (п. 14.1 ст. 14 договору та додатку № 1 до цього договору).

Згідно п. 2.4 договору та на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником вказаного автомобіля є відповідач протягом усього строку дії даного договору.

Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається із періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку № 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу (п. 2.3 Договору); строк лізингу - 60 місяців (п. 14.2 Договору).

У пунктах 6.2.2, 6.2.3, 6.2.4 договору фінансового лізингу сторони передбачили, що лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмету лізингу, відшкодування витрат лізингодавця, пов`язаних із страхуванням предмету лізингу відповідно до графіку та статті 14 п. 14.3 договору, сплатити лізингодавцю винагороду за користування предметом лізингу по графіку та відповідно до статті 14 п. 14.3 договору, сплатити лізингодавцю інші платежі відповідно до статті 14 п. 14.6 договору в строки, визначені умовами договору та графіком лізингових платежів.

Відповідно до п. 5.3 Договору у випадку повної конструктивної загибелі (яка визначається страховою компанією за договором страхування) предмета лізингу, а також у разі крадіжки чи протиправного вилучення предмета лізингу дія договору припиняється. Якщо предмет лізингу не може бути відремонтований для нормальної експлуатації, або був знищений (втрачений) лізингодавець зараховує суму отриманого від страхової компанії відшкодування на погашення заборгованості лізингоодержувача за договором лізингу. Якщо сума страхового відшкодування, отриманого від страхової компанії, є недостатньою для покриття всіх боргів лізингоодержувача та необхідних платежів за договором лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всю заборгованість та необхідні платежі за договором, які не відшкодовані лізингоодержувачем на момент настання конструктивної загибелі, протягом 15 робочих днів після отримання відповідного письмового повідомлення від лізингодавця. Якщо отримана лізингодавцем сума страхового відшкодування перевищує суму заборгованості лізингоодержувача за договором, та лізингоодержувач не порушував умови цього договору, лізингодавець має право сплатити лізингоодержувачу або зарахувати як частину відшкодування вартості предмета лізингу за новим договором суму перевищення протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дати надходження коштів на рахунок лізингодавця.

У договорі сторони також передбачили, що подією дефолту вважається, в тому числі подія, якщо предмет лізингу знищений, пошкоджений і не може бути відновлений (в т. ч. при повній конструктивній загибелі відповідно до умов договору страхування предмета лізингу), незалежно від того був такий випадок визнаний страховим чи ні, в такому випадку лізингоодержувач зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або незалежно від наявності повідомлення про дефолт від лізингодавця негайно доставити предмет лізингу за адресою, визначеною лізингодавцем у повідомленні про настання події дефолту, після звернення лізингоодержувача та повернути предмет лізингу лізингодавцю за актом приймання-передачі, який підписується сторонами. Повернення предмета лізингу в користування лізингоодержувачу здійснюється лізингодавцем за умови виконання лізингоодержувачем або третьою особою від імені лізингоодержувача усіх обов`язків за цим договором, усунення усіх порушень, компенсації лізингодавцю всіх витрат, пов`язаних з доставкою, зберіганням та утриманням предмета лізингу, та сплати винагороди, визначеної в ст. 9.7 цього договору (п. п. 8.1., 8.2.2. ст. 8 договору).

Згідно п. 8.2.4. ст. 8 Договору фінансового лізингу від 18 липня 2018 року, якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт, лізингоодержувач не усунув подію дефолту, лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за договором та повернути предмет лізингу, а лізингодавець має право згідно зі ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням лізингоодержувачу відповідного повідомлення. договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання договору не звільняє лізингоодержувача від відповідальності за порушення зобов`язань за цим договором.

Пунктом 11.2. статті 11 Договору сторони погодили, що на протязі 10 (десяти) робочих днів з дня закінчення строку лізингу передбаченого договором, при обов`язкових умовах сплати лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування витрат, збитків лізингодавцю, та при обов`язковій відсутності відмови лізингодавця від договору (розірвання договору) відповідно до умов договору та чинного законодавства, лізингодавець зобов`язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою лізингодавця акта звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, але не раніше ніж через один рік, починаючи з дати підписання сторонами акта.

Як вбачається із матеріалів справи на виконання умов договору та вимог закону страхування, 21 липня 2018 року між ПАТ «СК «Уніка» (страховик) та АТ КБ «ПриватБанк» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) №К4Н0CPS-186K309. Лізингоотримувач - ОСОБА_1 , підстава: договір лізингу №К4Н0А-0000419 від 18 липня 2018 року. Майно, що страхується, транспортний засіб марки «Peugeot 301», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , страхова сума 375 000,00 грн, страховий платіж 18 750,00 грн. Предмет договору - майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані із володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом, що належить йому на праві власності, повного господарського відання, оперативного управління або на інших законних підставах.

Судом було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 листопада 2019 року сталася ДТП за участю автомобіля «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що згідно з договором страхування є страховою подією, з результаті якої зазначений автомобіль був конструктивно знищений.

З урахуванням зазначених обставин на підставі п. 5.3. Договір фінансового лізингу припив свою дію, оскільки мав місце випадок повної конструктивної загибелі предмета лізингу, що підтверджено страховиком.

ПАТ «СК «Уніка» надано розрахунок виплати страхового відшкодування, відповідно до якого страховиком визначено страхову суму за договором на момент настання страхового випадку у розмірі 356 250,00 грн; ринкова вартість на дату страхового випадку становить 248 740,80 грн; співвідношення вартості відновлювального ремонту до страхової суми по договору - 95 % (таким чином автомобіль вважається конструктивно знищеним) та виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 100 451,58 грн, які 05 лютого 2020 року перераховано АТ КБ «ПриватБанк».

Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 19 лютого 2020 року № 20.1.0.0.0/7-20021/500, підтвердив вказані обставини та отримані від страховика виплати, та повідомив лізингоодержувача про те, що кошти в сумі 80 863,52 грн були зараховані на погашення заборгованості позивача за договором фінансового лізингу №К4Н0А-0000419 від 18 липня 2018 року, 18 081,28 грн - перераховано на рахунок державного казначейства як сплату податку з доходів зі страхового відшкодування фізичній особі, 1 506,77 грн - перераховано на рахунок державного казначейства як військовий збір.

Із розрахунку про операції за договором фінансового лізингу вбачається, що за період з 27 лютого 2018 року по 27 лютого 2020 року, після настання страхового випадку та конструктивного знищення предмета лізингу, позивачем здійснювалися оплати в рахунок погашення тіла заборгованості та відсотків, залишок заборгованості позивача перед відповідачем складає 130 520,36 грн.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 , вказував на конструктивне знищення автомобіля (предмета лізингу) та з урахуванням повернення його залишків АТ КБ «ПриватБанк», просив суд стягнути з лізингодався сплачені суми платежів за договором фінансового лізингу у загальному розмірі 171 342,58 грн, з яких 98 719,29 грн - лізингові платежі, 72 623,29 грн - відсотки за користування лізингом, оскільки автомобіль фактично йому у власність передано не було.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що уклавши 18 липня 2018 року договір фінансового лізингу автомобіля № К4Н0А-0000419, у відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на початку були правові підстави для набуття майна - отримання коштів від лізингоодержувача ОСОБА_1 , однак така правова підстава відпала 22 листопада 2019 року, після настання страхового випадку - ДТП, в результаті якої предмет лізингу визнано конструктивно знищеним, залишки передані відповідачу, який також, як сторона договору добровільного страхування, отримав від ПАТ «СК «Уніка» страхове відшкодування вартості автомобіля за цим фактом, внаслідок чого відповідно до п. 5.3 вказаного договору, його дія припинилася, що унеможливлює також в подальшому виконання умов договору фінансового лізингу автомобіля, саме в частині передачі предмета договору автомобіля марки «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у власність лізингоодержувача - позивача. Визначаючи розмір сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в частині сплачених основних платежів за договором фінансового лізингу, суд виходив із встановленого принципу диспозитивності та стягнув суму коштів в межах заявлених ОСОБА_1 вимог в розмірі 98 719,29 грн, а в частині сплачених відсотків за договором лізингу - з наданого розрахунку про операції за договором фінансового лізингу за період з 27 лютого 2018 року по 27 лютого 2020 року, оплата яких підтверджена на суму 72 121,33 грн, і розміри яких стороною відповідача жодним чином не спростовані та не оспорюються.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем як лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

На правовідносини щодо оплати за надання об`єкта лізингу у користування поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

З урахуванням зазначених вимог закону помилковим є висновок суду щодо наявності підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» як лізингодавця відсотків, сплачених ОСОБА_1 як лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, оскільки упродовж тривалого часу ОСОБА_1 користувався автомобілем, вносив оплату за надання об`єкта лізингу у користування, а тому такі виплати не підлягають поверненню позивачу, так як фактично є виплатами за оренду автомобіля.

А тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими, що є підставою для скасування рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 грудня 2022 року в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачених відсотків за договором лізингу на період дії договору та ухвалення нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Проте доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми внесених позивачем лізингових платежів вартості предмета лізинга колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими. Суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позивачу внесених ним грошових коштів у рахунок відшкодування вартості предмета лізингу, оскільки у зв`язку із припиненням дії договору фінансового лізингу через конструктивне знищення автомобіля, право власності на предмет лізингу не перейшло до лізингоодержувача, а залишки автомобіля передані лізингодавцю.

Як зазначалося вище, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. На договір фінансового лізингу в частині покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Отже судом встановлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є змішаним, оскільки містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу автомобіля.

Орендна плата в силу зазначених вище норм закону не підлягає поверненню орендарю (наймачу). Проте на сплачені позивачем лізингові платежі у рахунок вартості автомобіля поширюються норми закону, що передбачені для договору купівлі - продажу.

Так, згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції виходить із умов договору лізингу, якими передбачено його припинення з певними подіями (конструктивне знищення), та встановленими відповідними обставинами, що призвели до знищення предмета лізингу, які підтверджуються належними доказами, унаслідок чого договір фінансового лізингу з моменту ДТП, внаслідок якої автомобіль, що є предметом лізингу, був конструктивно знищеним, що підтвердив страховик, є припиненим з 23.11.2019.

Задовольняючи вимоги позову в частині стягнення на користь позивача сплачених ним лізингових платежів суд першої інстанції виходив із безпідставності утримання цих сум відповідачем з урахуванням того, що договір фінсового лізингу є змішаним довором, в якому містяться положення договору купівлі - продажу в частині переходу права власності на предмет лізингу.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується з урахуванням наступного.

Визнанчаючи розмір сплачених ОСОБА_1 лізингових платежів в частині вартості (покупної плати) предмета лізингу колегія суддів бере до уваги надані позивачем додаток № 2 до договору фінансового лізингу №К4НОА-00000419від 18.07.2018, довідку АТ КБ «ПриватБанк» з операцій по кредиту за період з 27.02.2018 по 27.02.2020, оскільки вважає їх належними та допустимими доказами на підтвердження сплати позивачем лізингових платежів у зазначеному у цих документах розмірі.

При цьому суд зауважує, що АТ КБ «ПриватБанк» вказані розрахунки не спростував, жодних доказів на підтвердження своїх заперечень щодо розміру внесених позивачем лізингових платежів суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Так, згідно додатку № 2 до договору фінансового лізингу №К4НОА-00000419 від 18.07.2018 ОСОБА_1 повинен був сплачувати лізингові платежі у вказаному у додатку розмірі.

Проте із наданої позивачем довідки АТ КБ «ПриватБанк» з операцій по кредиту за період з 27.02.2018 по 27.02.2020 та додатку № 2 до договору фінансового лізингу №К4НОА-00000419 від 18.07.2018 вбачається, що ОСОБА_1 сплачував щомісячні лізингові платежі у більшому розмірі, ніж сторони передбачили договором.

Так, за період з 18.07.2018 по 06.02.2020 ОСОБА_1 було сплачено лізингові платежі у таких розмірах:

Дата внесення платежуВідшкодування частини вартості предмета лізингуВідсотки за користування лізингомВідшкодування частини вартості страхового платежуРозмір загального лізингового платежу
06.08.20188 161,581 338,421 562,509 500,00
06.09.20185 450,634 549,37 1 562,5010 000,00
06.10.20185 663,344 336,661 562,5010 000,00
06.11.20185 580,264 419,74 -----------10 000,00
06.12.20185 802,144 197,863 125,0010 000,00
06.01.20195 711,014 288,991 562,5010 000,00
06.02.20195 774,584 225,421 562,5010 000,00
06.03.20196 240,123 759,88 -----------10 000,00
06.04.20194 369,924 067,581 562,5010 000,00
06.05.20194 566,173 871,331 562,5010 000,00
06.06.20194 510,103 927,401 562,5010 000,00
06.07.20194 702,103 735,40 -----------10 000,00
06.08.20194 733,233 782,391 484,3810 000,00
06.09.20194 801,843 713,781 484,3810 000,00
06.10.20193 513,773 517,47 1 484,38/1 484,3810 000,00
06.11.20194 934,323 581,301 484,3810 000,00
06.12.20194 372,333 393,291 484,389 250,00
06.01.20204 295,093 433,531 484,389 213,00
06.02.20205 839,103 373,40 ----------9 212,50
Всього:99 021,7271 513,2126 015,66177 963,00

Отже, загалом лізингоодержувачем за вказаний період було сплачено вартість предмета лізинга у розмірі 99 021,72 грн.

Розмір внесених ОСОБА_1 платежів у рахунок вартості предмета лізингу, який позивач як лізингоодержувач очікував отримати у власність підлягає поверненню платнику, оскільки договір фінансового лізингу припинив свою дію на підставі п. 5.3 Договору і позивач не отримав у власність предмет лізингу, сплативши банку значну частину вартості предмету лізингу.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 після того як сталася ДТП та до моменту коли йому стало відомо про висновок страховика про конструктивне знищення автомобіля, добросовісно виконував свої зобов`язання за договором, продовжував вносити лізингові платежі відповідно до встановленого графіку, кожного шостого числа поточного місця. А тому такі платежі підлягають поверненню ОСОБА_1 у повному розмірі, оскільки умови договору припинили свою дію з 23.11.2019.

Із наданих позивачем розрахунків вбачається, у за період з 06.11.2019 по 06.12.2019 ОСОБА_1 вніс загальний лізинговий платіж на суму 9 250,00 грн. Оскільки договір фінансового лізингу припинив свою дію 23.11.2019, тому лізингові платежі з 23.11.2019 мали припинитися, але з 06.11 по 22.11 - за 16 днів листопада (коли позивач користувався автомобілем и договір діяв) позивач, відповідно до Додатку номер 2 до договору фінансового лізінгу мав сплатити банку 4 871,67 грн, з яких 2 145,07 грн - платіж вартості предмета лізингу, 1 934,93 грн - відсотки за користування предметом лізингу; 791,67 - відшкодування частини страхових виплат. Таким чином розмір переплаченого платежу позивачем у зазначений період склав 4 378,33 грн ( 9 250 - 4871,67). Переплачена сума - 4 378,33 грн разом зі сплаченим платіжем по вартості предмета лізінгу - 2 145,07 грн, що разом складає 6 523,40 грн підлягали поверненню банком позивачеві, а відповідно підлягають стягненню з відповідача.

Розраховуючи суму, яка підлягає поверненню позивачу колегія суддів ураховує, що договір припинив свою дію 23.11.2019, отже ОСОБА_1 слід повернути кошти (лізингові платежі з вартості автомобіля, відсотки за користування предметом лізингу, страхові виплати), сплачені ним за період з 23.11.2019 по 06.02.2020 у повному розмірі, що складає 24 984,90 грн (6 523,40 + 9 213, 00 + 9 212,50 = 24 984,90 грн).

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплачених лізингових платежів саме по вартості предмету лізингу колегія апеляційного суду вважає безпідставними.

Так, відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК Українизобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Згідно з ч. 1 ст. 760 ЦК Українипредметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, що передбачено ч. 1 ст. 762 ЦК України. Також, ч. 2 ст. 801 ЦК України, визначено, що витрати, пов`язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів, несе наймач.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства України вбачається, що наймач несе витрати, пов`язані виключно з використанням транспортного засобу.

Крім того, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК Українивстановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Тобто, за договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингоодержувача полягає у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність, за що він й зобов`язався сплачувати лізингові платежі.

Виходячи з цього, в даному випадку наслідком повернення позивачем банку предмету лізингу у звязку з його повною конструктивною загибеллю та припинення дії договору є відсутність у лізингодавця обов`язку передати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

При цому за період з 23.11.2019 по 06.02.2020 (останній платіж, здійснений позивачем), коли лізингоодержувач був позбавлений права користуватися предметом лізингу, оскільки договір припинив свою дію, на виконання його вимог позивачем було повернуто автомобіль лізингодавцю, однак ОСОБА_1 продовжував сплачувати відповідні лізингові платежі до моменту коли йому стало відомо про висновки страховика щодо повного конструктивного знищення автомобіля.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Авансом є грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Пунктом 14. 7. Договору лізингу сторони визначили розмір авансового платежу, який складає 93 800,00 грн.

У п. 4.3 Договору сторони погодили, що авансовий платіж (включає в собі платіж з відшкодування лізингодавцю витрат ватрості пристрою GPS та його встановлення) витрат лізингодавця по оплаті пенсійного збору - для нового транспортного засобу, відшкодування витрат при реєстрації та оплаті першого платежу за договором страхування предмета лізингу, витрат зі страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та оплати за внесення.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплатив авансовий платіж у розмірі 93 800,00 грн, з яких 75 531,99 грн лізингоодержувачем було зараховано як відшкодування частини вартості предмета лізингу.

З урахуванням зазначених вище норм закону авансовий лізинговий платіж у розмірі 75 531,99 грн підлягає поверненню позивачу як частина сплаченої позивачем вартості предмета лізингу, оскільки договір принив свою дію та позивач не отримав у власність предмет лізингу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем не наведено жодних підстав, за яких мають залишатися у нього сплачені позивачем суми лізингових платежів зарахованих банком як сплата вартості предмета лізингу.

Таким чином, лізингові платежі сплачені позивачем на виконання умов договору лізингу на відшкодування вартості предмета лізингу, з дня укладення договору до моменту його припинення, підлягають поверненню лізингоодержувачу у повному розмірі. Також ОСОБА_1 підлягають поверненню у повному обсязі лізингові платежі, сплачені ним після настання страхового випадку 22.11.2019, внаслідок чого договір фінансового лізингу припинив свою дію.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Добросовісне здійснення учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів передбачає чесне, старанне і сумлінне виконання своїх прав та обов`язків в сфері цивільного процесуального доказування. Вірність своєму слову, почуття відповідальності учасників справи за свої дії, пов`язані з доказуванням фактів і обставин з метою обґрунтування вимог чи заперечень, сприяють належному дослідженню та оцінці доказів, прискоренню захисту прав, свобод чи інтересів. Навпаки, приховування доказів, введення суду та інших учасників справи в оману, розбіжності в поясненнях та доказовій Інформації, приховане або відкрите перешкоджання сприянню суду в реалізації учасникам судового процесу прав у сфері доказування тощо, гальмують хід процесу, а тому можуть розцінюватися як підстави для витребування доказів судом.

По суті, збирання судом доказів за власної ініціативи - це діяльність суду з метою забезпечення ефективності відправлення правосуддя. Витребування доказів за власною ініціативою необхідно розглядати як засіб боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не як механізм сприяння одній із сторін у збиранні процесуального матеріалу. Безумовно, правові норми, які закріплюють основні положення щодо змагальності сторін, мають розглядатися як базові, а положення, які передбачають можливість збирання доказів судом за власною ініціативою, необхідно розглядати як винятки, що мають застосовуватися за наявності виключних умов, передбачених процесуальним законом, з належним мотивуванням у кожному конкретному випадку.

Отже, застосування частини сьомої статті 81 ЦПК України є засобом боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не механізмом сприяння стороні у збиранні процесуального матеріалу.

Водночас у суду першої інстанції підстав, передбачених частиною сьомою статті 81 ЦПК України, для збирання з власної ініціативи доказів не було.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що заперечуючи проти покладення на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку по поверненню лізингоодержувачу сплачених ним на виконання договору фінансового лізингу платежів, відповідач жодних доказів у розпорядження суду не надав. Такі посилання відповідача є лише припущеннями та суд їх розцінює як намагання уникнути обов`язку щодо повернення коштів позивачу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що позивачем було сплачено відповідачу лізингові платежі по відшкодуванню вартості предмета лізингу у період дії договору та загальні лізингові платежі після припиненні дії договору на загальну суму 184 996,00 грн.

Однак у позовній заяві позивач просить суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» сплачені кошти за договором фінансового лізингу у розмірі 171 342,58 грн. які складаються з вітсотків за користування предметом лізингу и сплаченої вартості предмета лізингу. Відсотки за користування предметом лізингу не підлягають поверненню, а відповідно не підлягають стягненню з банка на користь позивача, тому суд скасовує рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовляє позивачу у цій частині позовних вимог.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, ураховуючи заявлену позивачем вимогу про стягнення з банка сплачених ним за договором фінансового лізингу грошових коштів як відшкодування вартості предмету лізингу, колегія суддів вважає, що стягенню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають сплачені позивачем лізингові платежі зараховані банком як відшкодування вартості предмету лізингу на загальну суму 171 342, 58 грн (тобто суму, яка заявлена позивачем у позові), що не є виходом за межі заявлених позивачем вимог, оскільки платежі у такому розмірі є саме платежами позивача у рахунок відшкодування вартості предмета лізингу, що підлягає поверненню позивачу як покупцю товару, який не було йому продано та право власності на яке він не отримав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу у рахунок відшкодування вартості предмета лізингу, проте суд не встановив вірну суму таких сплачених позивачем коштів (а вона складає 184 996 грн) та не з`ясував у позивача чи не помилився той, заявивши вимогу в цій частині на 98 719, 29 грн, що є підставою для зміни рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу у рахунок відшкодування вартості предмета лізингу у розмірі 171 342 грн 29 коп, оскільки саме таку суму за договором просив позивач стягнути на його користь з банка.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року в частині покладення на відповідача обов`язку по поверненню позивачу сплачених ним відсотків за користування предметом лізингу (автомобілем) на період дії договору фінансового лізингу не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, оскільки колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спорув ці йчастині, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в частині покладення на відповідача обов`язку по поверненню позивачу сплачених ним відсотків за користування предметом лізингу (автомобілем) з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині. ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, відповідно до умов договору сплатив за це певну грошову суму, а тому вона не підлягає поверненню банком, ця сума стосується договору саме лише в частині оренди предмету лізингу, а не договору купівлі-продажу.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до посилань банку на те, що відповідно до вимог п. 9.10 договору фінансового лізингу, сплачені ОСОБА_1 грошові кошти не підлягають поверненню банком, оскільки зазначений пункт договору стосується лише випадків коли Лізингоодержувач повертає предмет Лізингу Лізингодавцю без придбання його у власність і при цьому вартість предмета лізингу в результаті неналежної його експлуатаціі Лізингоодержувачем на дату повернення за оцінкою незалежного енсперта становить розмір менший, ніж сума лізонгових платежів згіднот з Графіком лізингових платежів. А також зазначений пункт договора передбачає випадок вилучення Лізингодавцем предмету Лізингу для його подальшої реалізації. В нашому випадку предмет Лізингу позивачем було повернуто банку у відповідності до умов договору, а саме у звязку з його повною конструктивною загибеллю. Відповідно положення зазначеного пункту договору (9.10) не розповсюджуються на випадок, який стався з позивачем, а саме ДТП, в наслідок якої відбулась повна конструктивна загибель предмету лізингу.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування лізингом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до приписів ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з банку процентів за користування предметом лізингу не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування саме в частині стягнення відсотків за договором лізингу з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення цих позовних вимог з наведених вище підстав. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року в частині стягнення загальної суми 171 342 грн 29 коп сплачених позивачем коштів за договором фінансового лізингу апеляційний суд змінює, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки загальна стягнута з банка сума судом апеляційної інстанції не змінюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Далія Сергієм Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачених відсотків за договором лізингу скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 171 342 (сто сімдесят одна тисяча триста сорок дві) грн 29 коп сплачених коштів за договором фінансового лізингу змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 08 червня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна