П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року місто Київ

справа № 377/15/22

провадження №22-ц/824/2667/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС"

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Теремецької Н.Ф.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" про визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним допуск до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним, допуск до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працює на посаді слюсаря з ремонту та обслуговування системи вентиляції та кондиціювання 5 розряду ДСП "Чорнобильська АЕС".

19 листопада 2021 року позивача було ознайомлено з наказом № 1455 від 19 листопада 2021 року "Про вжиття заходів щодо обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи".

26 листопада 2021 року позивачу було вручено повідомлення від 26 листопада 2021 року № 851 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи, відповідно до якого запропоновано до 7 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень про проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595.

Оскільки позивачем не було надано жодного із необхідних документів, т.в.о. генерального директора ДСП "Чорнобильська АЕС" видано наказ від 6 грудня 2021 року № 257-к, яким позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на період до проведення щеплення проти COVID-19 або до надання довідки закладу охорони здоров`я.

Вважає наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню судом.

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та у спосіб, що не відповідає вимогам п.1 ст.92 Конституції та статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення Постанови КМУ та виникає можливість вирішення спору на підставі норм ст.ст.43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень пункту 1 ст.92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Рішенням Славутицького майського суду Київської області від 30 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" про визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним допуск до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зокрема зазначає, що ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим. Нормами цієї ж статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря АРК, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови КМУ та у спосіб, що не відповідає вимогам п.1 ст. 92 Конституції, ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися постанови Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції при вирішенні спору мав би застосувати положення ст.ст. 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, які відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Судом першої інстанції також не було прийнято до уваги, що Європейська хартія прав пацієнтів у ст. 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Статті 32,34 Конституції України та ст. 285, 286 ЦК України гарантують ці права на національному рівні.

Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п.1 ст.92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить Постанова КМУ № 1236 і Наказ МОЗ № 2153.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що мало місце втручання держави у права апелянта (позивача).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" - Стужна В.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зокрема зазначила, що держава, встановивши відсторонення працівників відповідача від виконання обов`язків, які не мали профілактичного щеплення, реалізувала свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників підприємства, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конгституції Укпраїни, не можна визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником відповідача протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та здоров`я, що гарантоване статтями 3,27, 49 Конституції України.

Обов`язкова вакцинація для позивача з подальшим його відстороненням від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації ґрунтувалася на законі, мала законну, об`єктивно обґрунтовану мету, була пропорційним для досягнення такої мети, COVID-19 була цілком необхідним у демократичному суспільстві, тому не є проявом дискримінації у розумінні пункту 2 ч.1 ст. 1 Закону України " Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник відповідача Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" - Стужна В.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання двічі не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення судового повідомлення на адресу електронної пошти, зазначеної у його заявах (а.с.109, 111), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції позивача в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 , який не з`явився в судове засідання (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення представника відповідача - Стужни В.М., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працює на ДСП ЧАЕС на посаді слюсаря з ремонту та обслуговування системи вентиляції та кондиціювання 5 розряду ЦЕОУ(НБК)/Група забезпечення експлуатації, що підтверджено трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , наказом №238 ос від 13 травня 2016 року, копії яких долучені до матеріалів справи ( а.с. 21-24).

19 листопада 2021 року на виконання доручення т.в.о. Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження від 18 листопада 2021 року № Д-54-21, керуючись статтею 46 КЗпП України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пунктом 41-6 ПКМУ № 1236 від 9 грудня 2020 року та наказу МОЗ № 2393 від 1 листопада 2021 року, т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС ОСОБА_2. видав наказ № 1455 «Про вжиття заходів щодо обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи» (а.с. 122) .

Вказаним наказом було зобов`язано керівників структурних підрозділів довести під підпис до відома підлеглого персоналу зміст цього наказу та наказу МОЗ № 2393 від 1 листопада 2021 року щодо обов`язковості профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, та відсторонення від роботи працівників, які не отримали таке щеплення, без збереження заробітної плати, на період до усунення причин, що зумовили відсторонення. Також вказаним наказом зобов`язано начальника відділу управління персоналом на підставі отриманих від структурних підрозділів підприємства списків працівників, які не отримали обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та не надали довідку закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, підготувати та вручити кожному працівнику з цього списку повідомлення про необхідність обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, та відсторонення від роботи працівників, які не отримали обов`язкове профілактичне щеплення, без збереження заробітної плати, на період до усунення причин, що зумовили відсторонення. А також підготувати накази про відсторонення таких працівників від роботи, без збереження заробітної плати, на період до усунення причин, що зумовили відсторонення, та довести ці накази до відома працівників, що відстороняються від роботи в строк до 7 грудня 2021 року.

29 листопада 2021 року позивачу ОСОБА_1 вручено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи № 851, в якому запропоновано у термін до 7 грудня 2021 року надати документ, який підтверджує отримання щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 16 вересня 2011 року № 595. У випадку ненадання одного із зазначених документів попереджено позивача про відсторонення від роботи з 9 грудня 2021 року без збереження заробітної плати на період до усунення причин, що зумовили відсторонення на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а.с. 123).

29 листопада 2021 року позивач подав заперечення на наказ т.в.о. директора генерального директора ДСП ЧАЕС № 1455 "Про вжиття заходів щодо обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи", в яких зазначив, що вказаний наказ порушує статті 43, 64 Конституції України, статтю 286 Цивільного кодексу України, статтю 39-1 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статтю 11 Закону України "Про інформацію" (а.с. 124).

Наказом ДСП ЧАЕС № 257-к від 6 грудня 2021 року за підписом т.в.о. генерального директора ОСОБА_2 та начальника цеху ОСОБА_3. ОСОБА_1 , слюсаря з ремонту та обслуговування системи вентиляції та кондиціювання 5 розряду ЦЕОУ(НБК)/Група забезпечення експлуатації, з 10 грудня 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на період до проведення щеплення проти COVID -19 або надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Підставою для вказаного наказу зазначено наказ ДСП ЧАЕС від 19листопада 2021 року № 1455, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 та відсторонення від роботи № 851 від 26 листопада 2021 року (а.с. 125).

Згідно з довідкою про доходи № 533 від 17 листопада 2021 року, виданою ДСП ЧАЕС, нарахований дохід ОСОБА_1 за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року становить 164060, 04 грн. (а.с. 33).

Наказом т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС від 28 лютого 2022 року № 226 зупинено дію наказу ДСП ЧАЕС від 19 листопада 2021 року № 1455 "Про вжиття заходів щодо обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID -19 та відсторонення від роботи" до завершення воєнного стану в Україні ( а.с. 145).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки останній відмовився від обов`язкового щеплення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на ДСП ЧАЕС на посаді слюсаря з ремонту та обслуговування системи вентиляції та кондиціювання 5 розряду ЦЕОУ(НБК)/Група забезпечення експлуатації.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік, у первинній редакції до якого ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 1 листопада 2021 року №2393 "Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням", Перелік №2153 був доповнено пунктами 4, 5, 6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83.

Відповідач Державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" віднесене до підприємств, що мають стратегічне значення у сфері паливно - енергетичного комплексу країни, та включено до Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року №83.

29 листопада 2021 року позивачу ОСОБА_1 вручено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи № 851, в якому запропоновано у термін до 7 грудня 2021 року надати документ, який підтверджує отримання щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 16 вересня 2011 року № 595. У випадку ненадання одного із зазначених документів попереджено позивача про відсторонення від роботи з 9 грудня 2021 року без збереження заробітної плати на період до усунення причин, що зумовили відсторонення на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а.с. 123).

29 листопада 2021 року позивач подав заперечення на наказ т.в.о. директора генерального директора ДСП ЧАЕС № 1455 "Про вжиття заходів щодо обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи", в яких зазначив, що вказаний наказ порушує статті 43, 64 Конституції України, статтю 286 Цивільного кодексу України, статтю 39-1 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статтю 11 Закону України "Про інформацію" (а.с. 124).

Наказом ДСП ЧАЕС № 257-к від 6 грудня 2021 року за підписом т.в.о. генерального директора ОСОБА_2 та начальника цеху ОСОБА_3. ОСОБА_1 , слюсаря з ремонту та обслуговування системи вентиляції та кондиціювання 5 розряду ЦЕОУ(НБК)/Група забезпечення експлуатації, з 10 грудня 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на період до проведення щеплення проти COVID -19 або надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Підставою для вказаного наказу зазначено наказ ДСП ЧАЕС від 19листопада 2021 року № 1455, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 та відсторонення від роботи № 851 від 26 листопада 2021 року (а.с. 125).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 міститься висновок про те, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Зокрема, зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Наказ про відсторонення позивача виданий на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" № 1645-ІІІ, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням", пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236. Позивач був попереджений про відсторонення.

Недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я, особливо в умовах пандемії можуть свідчити про невиконання державою позитивних зобов`язань із гарантування право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства, фактичні обставини, пов`язані із пандемією та враховуючи, що ОСОБА_1 , як слюсар з ремонту та обслуговування систем вентиляції та кондиціювання 5 розряду Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС", з достатньою вирогідністю мав службову необхідність у контактуванні з працівниками цього підприємства, а отже існував ризик інфікування позивача та інших осіб коронавірусом COVID-19 та/або створення умов для його поширення на підприємстві, яке має стратегічне значення у сфері паливно - енергетичного комплексу країни, відповідачем правомірно прийнято рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи. За характером роботи, яку виконує позивач на підприємстві, - відсутня можливість виконання останнім трудової функції у дистанційному режимі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" № 257-к від 6 грудня 2021 року "Про відсторонення від роботи" слюсаря з ремонту та обслуговування системи вентиляції та кондиціювання 5 розряду ОСОБА_1 є законним, а тому підстав для виплати роботодавцем заробітної плати впродовж строку відсторонення ОСОБА_1 також немає.

За позивачем на період відсторонення зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, нарахування заробітної плати буде відновлено після допуску до роботи (виконання робіт), у зв`язку з чим відсутнє порушення права ОСОБА_1 на працю, передбачене статтею 43 Конституції України.

Апеляційний суд вважає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, що гарантоване ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, однак такі втручання цілком припустимі та приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року (заява №24429/03), де сформовано висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Враховуючи законодавче врегулювання на національному рівні питання відсторонення працівників у зв`язку із відсутністю у них щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вимога про обов`язкову вакцинацію працівників окремих професій, проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, є виправданою та також, такою що не порушує ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи.

У висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, провадження № 14-82цс22 зазначено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведення до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 9 червня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус