ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/933/22 Номер провадження 22-ц/814/2797/23Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Чумак О.В., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бурбак Оксани Валеріївни на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року (ухвалене суддею Кіндяк І.С., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, в якій прохав суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 135 006,00 грн, та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за судовим рішенням між сторонами поділено майно подружжя, зокрема квартира АДРЕСА_1 , яка придбана на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 02 квітня 2018 року між ТОВ «Будівельна компанія «Комбінат Виробничих Підприємств» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Загальна ціна майнових прав складає 318 330,00 грн. На виконання п.3.1 Договору, 02 квітня 2018 року, між ОСОБА_2 та ТОВ «ДММ Добробут» укладено договір позики в сумі 318 330,00 грн, про що ОСОБА_5 було надано відповідну згоду. Вказував, що на момент розірвання шлюбу сплачено боргу у розмірі 48 318,00 грн. Згідно довідки наданої ТОВ «ДММ Добробут» №5 від 25.01.2022 ОСОБА_2 у період з 28.01.2019 року (дата набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу) по 24.01.2022 року (дата повного погашення заборгованості за договором позики від 02.04.2018 року) сплатив суму 270 012,00 грн. Тому враховуючи положення ч.1 ст. 544 ЦК України, ст.ст. 60,65 СК України, вважає, що з ОСОБА_5 підлягає стягненню половина вказаної суми, тобто 135 006,00 грн. Вказує, що в якості досудового врегулювання спору позивач 31.01.2022 звертався до відповідачаз листом про добровільну оплату вказаної суми, проте станом на дату звернення до суду з позовною заявою вказана сума ОСОБА_5 не сплачена.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23.12.2022 року) позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку регресу заборгованість у розмірі - 135 006,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1350,10 грн.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрнутованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що начебто позивач ОСОБА_2 погашає позику за власний рахунок. Вказує, що дане твердження не відповідає дійсності, оскільки в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції питання щодо сплати грошових коштів особисто позивачем не досліджувалось, а також на підтвердження даного факту не подавались відповідні докази. Тому вважає, що факт погашення позики за особисті кошти позивача не доведено належними та допустимими доказами. Крім трого, вказує, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи не врахував, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права. Зокрема вказує, що питання визнання боргових зобов?язань спільним не досліджувалося, а отдже відсутні підстави для стягнення суми боргу «в порядку регресу.»

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скапрзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що09 березня 2013 року сторони уклали шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції в Полтавській області, актовий запис № 64, який було розірвано на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2018 року.

Згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДММ Добробут», про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя - задоволені частково, а саме:

- за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 89,5 кв.м., житловою площею 48.3 кв.м загальною вартістю 496 760,00 грн.;

- за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м, загальною вартістю 318 330,00 грн.

- за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визнано право власності кожного по 1/2 частині автомобіля ЗАЗ Sens, BI 900 CM.

Також встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана на підставі договору купівлі - продажу майнових прав від 2 квітня 2018 року, між ТОВ «Будівельна компанія «Комбінат Виробничих Підприємств» , в особі директора Іващенко Сергія Васильовича, який діє на підставі Статуту та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Предмет договору є об`єкт нерухомості квартира АДРЕСА_1 .

Ціна майнових прав на1 м.2 об`єкту нерухомості складала 8100 (вісім тисяч сто) грн. 00 коп.). Загальна ціна майнових прав становила - 318330,00 (триста вісімнадцять тисяч триста тридцять) грн 00 коп.

На виконання п. 3.1. Договору, 2 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ДММ Добробут», в особі директора Бокова М.С. який діє на підставі Статуту було укладено договір позики, відповідно до якого Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 318330,00 (триста вісімнадцять тисяч триста тридцять) грн 00 коп. про, що ОСОБА_5 було надано відповідну згоду.

Дане зобов`язання забезпечено договором іпотеки від 11 липня 2018 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору іпотеки.

Відповідно до графіку погашення заборгованості, погашення позики і процентів за нею має бути здійснено до 26 квітня 2023 року.

Судом встановлено, що подружжям ОСОБА_6 на момент розірвання шлюбу було погашено позику на суму - 48 318 грн. 00 коп. Згідно довідки наданої ТОВ «ДММ Добробут» №5 від 25.01.2022 ОСОБА_2 у період з 28.01.2019 року (дата набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу) по 24.01.2022 року (дата повного погашення заборгованості за договором позики від 02.04.2018 року) сплатив суму 270 012,00 грн.

Відповідач ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції враховуючи положення ч.1 ст. 544 ЦК України, ст.ст. 60,65 СК України, прийшов до висновку, що з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню половина вказаної суми, тобто 135 006,00 грн.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вцілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Однак, відповідач з таким позовом до суду не зверталась.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Той факт, що попереднім рішенням суду при поділі майна подружжя не було враховано відповідних боргових зобов`язань, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Такий висновок суду викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до статтею 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

За змістом наведеної частини першої статті 544 ЦК України, право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших лише після виконання ним солідарного обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 727/4089/15-ц (провадження № 61-4597св18),який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд першої інстанції вірно з`ясував, що кредитний договір укладався в інтересах сім`ї, відповідачка надавала свою письмову згоду для укладення зазначеного договору, кошти були використані на потреби їх сім`ї.

При цьому, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів вірно встановив розмір коштів, які були внесені позивачем на погашення заборгованості за кредитним договором.

Той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Однак, відповідачем ОСОБА_1 , до суду не надано належних доказів щодо спростування факту самостійної сплати відповідних спільних зобов`язань.

Факт того, що позивач проживає у цій квартирі не звільняє відповідача від виконання обовязків щодо повернення коштів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_2 має право вимагати від відповідача ОСОБА_1 , сплати на його користь 1/2 частки понесених ним витрат на погашення заборгованості за договором позики від 02.04.2018 року в розмірі 135 006,00 грн.

Колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавськийапеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Бурбак Оксани Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2023 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ____________________ О.Ю. Кузнєцова __________________ О.В. Чумак