ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23541/22

Провадження № 22-ц/4820/1496/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 червня 2023 року (суддя Павловська А.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 07 лютого 2022 року між сторонами було укладено договір про наміри укласти договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони домовились, що продавець зобов`язується продати, а покупець - придбати майно, яке знаходиться у власності продавця, а саме - зблокований житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу зобов`язались укласти до 07 квітня 2022 року.

На виконання цього договору позивачка передала відповідачу грошові кошти у розмірі 84438 грн., що еквівалентно 3 000 дол.США за курсом НБУ на момент укладення цієї угоди, як гарантійну суму з метою забезпечення укладення договору купівлі-продажу.

Разом з тим, сторони у договорі про наміри від 07 лютого 2022 року чітко не визначили надання цьому правочину сили попереднього договору, не посвідчили його нотаріально. Фактично не виконання договору про наміри від 07.02.2022 року було зумовлено впровадженням на території України воєнного стану та відсутністю доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а виникли лише наміри, які не були реалізовані, а тому гарантійна сума сплачена як аванс у розмірі 84438 грн. підлягає поверненню позивачці.

Також позивач вважає, що має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми заборгованості, враховуючи юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Із урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 97077,48 грн., що включають: 84438 грн. - аванс, 11189 грн. - інфляційні втрати, 1450,48 грн. - три відсотки річних, а також стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 червня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9707,48 грн. в рахунок авансу, інфляційних нарахувань, 3% річних та 1984,80 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що договір про наміри від 07 лютого 2022 року не містить відповідного волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не відповідає формі, встановленої для основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу щодо нерухомого майна, яке було предметом договору про наміри, між сторонами не укладено з причин, що не залежали від жодної зі сторін, унаслідок чого, відповідач має повернути одержані кошти на виконання договору про намір в якості авансу в розмірі 84438 грн., з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування скарги апелянт зазначав, що поза увагою суду залишилося те, що договір купівлі-продажу не укладено саме з вини позивача. Відсутність протиправних дій відповідача виключає і стягнення з нього грошових коштів та збитків завданих неповерненням цих коштів. Відповідно до положень п.4.1. укладеного договору про наміри, сплачена позивачем сума коштів в розмірі 84438 грн. є неустойкою. На думку апелянта у нього відсутнє будь-яке грошове зобов`язання перед позивачем, а отже відсутні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних. Зазначає, що позивачем не доведено, що відповідачем було порушено умови договору про наміри, наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає ухвалене рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно договору про наміри від 07.02.2022 року ОСОБА_1 мав намір продати, а ОСОБА_2 мала намір придбати майно, яке знаходиться у власності відповідача, що являє собою: зблокований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2. договору передбачено вартість зазначеного об`єкта, яка визначена за погодженням сторін, встановлена остаточно і складає 2251680 грн., що еквівалентно 80 000 дол.США за курсом НБУ на момент укладення цієї угоди.

Відповідно до пункту 2.1. сторони досягли згоди про наступне:

- підтверджують намір укласти договір купівлі-продажу Об`єкта нерухомого майна до 07 квітня 2022 року;

- з метою забезпечення його укладення, покупець передав, продавець прийняв гарантійну суму, яка складає: 84438 грн., що еквівалентно 3000 дол.США за курсом НБУ на момент укладання цієї угоди, яка входить до загальної (домовленої) суми об`єкта.

У відповідності до пункту 4.1. у разі не укладення договору купівлі-продажу в строк до 07 квітня 2022 року з причини залежної від покупця, гарантійна сума залишається у розпорядженні продавця в якості неустойки.

Відповідно до 4.2 у разі не укладення договору купівлі-продажу в строк до 07 квітня 2022 року з причини залежної від продавця, продавець зобов`язується повернути гарантійну суму у подвійному розмірі.

У визначений договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа-вимоги від 12.08.2022 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з проханням розірвати договір про наміри від 07.02.2022 року та повернути одержану гарантійну суму в розмірі 3000 дол.США, дана вимога ОСОБА_1 залишилася не виконана.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Судами встановлено, що 07.02.2022 року між ОСОБА_1 , як власником нерухомого майна та ОСОБА_2 , як покупцем укладено договір про наміри укласти договір купівлі-продажу зблокований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 2251680 грн., що еквівалентно 80000 дол. США за курсом НБУ на момент укладання цієї угоди, на виконання якої власник отримав забезпечувальний платіж 84438,00 грн., що еквівалентно 3000 дол.США на момент укладання цієї угоди, яка входить до загальної (домовленої) суми Об`єкта. Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу нерухомості має бути укладений між власником та покупцем до 07 квітня 2022 року.

Зміст позову ОСОБА_2 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від неї відповідачем як попередню оплату в рахунок суми за основним договором, у зв`язку з тим, що зобов`язання не виконано (не укладено основний договір), через об`єктивні причини, що не залежали від учасників договору про наміри від 07.02.2022 року.

Отже, між сторонами виникли правовідносини щодо авансу, а тому спірні правовідносини регулюються статтею 570 ЦК України, положеннями якої суд першої інстанції правильно керувався при вирішенні спору.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - продажу зблокованого житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 грошова сума в розмірі 84438,00 грн, що еквівалентному 3000 дол. США, за курсом НБУ на момент укладення договору про наміри, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що кошти, передані відповідачу, є авансом та підлягають поверненню позивачу у розмірі 84438,00 грн., еквівалентному 3000 дол.США., за курсом НБУ на момент укладення договору про наміри.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривні, а відтак з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, у справі №340/385/17.

З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 не повернув сплачений позивачкою аванс в розмірі 84438 грн., прострочив виконання грошового зобов`язання, отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 1450,48 грн. та інфляційні втрати в сумі 11189 грн. з 08.04.2022 року по 02.11.2022 рік.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення змісту спірних правовідносин та норми їх регулювання.

Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк