Справа № 463/1736/22 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/1452/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Микити Т.В. - представника позивача ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 та Бобера А.М. - представників Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Микити Тараса Володимировича , представника ОСОБА_1 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 19/кз/тр від 26.01.2022 року про звільнення позивача з роботи з підстав, що передбачені пунктом 1 статті 40 КЗпП України; поновити позивача на роботі на посаді лікаря-хірурга Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології і гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та стягнути з Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.02.2022 року по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач працював на посаді лікаря-хірурга Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Згідно оспорюваного наказу, його звільнено із займаної посади з 01.02.2022 року у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім.Данила Галицького (в подальшому - «Університет» та «Поліклініка»). Вважає такий наказ незаконним, оскільки фактичних змін в організації праці працівників Поліклініки не відбулось, а сам наказ про її ліквідацію прийнято відповідачем поза межами його повноважень, оскільки вирішення цих питань віднесено до компетенції Міністерства охорони здоров`я України. Крім того, відповідачем при звільненні його з роботи не запропоновано усіх вакантних посад.

Крім цього, саме звільнення проведено без згоди профспілкового комітету, а також на момент звільнення існувало два колективних трудових спори з приводу незаконного переміщення Поліклініки та її ліквідації (том 1, а.с. 1-14).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 3, а.с. 191-198).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному їх обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що «кількість штатних одиниць змінювалася щонайменше 3 рази», однак «незважаючи на нові штатні розписи і нові посади, списки запропонованих вакансій Відповідачем були ідентичними».

Вважає, що «аргументи викладені Профспілкою щодо звільнення є цілком обґрунтованими та об`єктивними та підтверджуються прийнятими до провадження 2 колективними спорами Національною службою посередництва та примирення» (том 3, а.с. 203-220).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивача від переведення на іншу роботу або того, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в підприємстві, а також того факту, що позивач не користувався переважним правом на залишення на роботі та що він попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що у відповідача у 2021-2022 роках не з його ініціативи мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідація його структурного підрозділу (Поліклініки), а як наслідок такої ліквідації - скорочення чисельності та штату працівників Університету.

Матеріалами справи стверджується та визнається всіма її учасниками (в тому числі - і апелянтом) те, що Поліклініка, у якій працював позивач, була установою, яка відносилась до протитуберкульозної служби в Україні.

Однак, у 2017-2020 роках цілим рядом рішень Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони здоров`я України було затверджено нові стандарти та запроваджено реформу протитуберкульозної служби в Україні. На виконання цих рішень наказом Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації від 30.04.2020 року № 317 було визначено нову структуру та мережу протитуберкульозних закладів охорони здоров`я у Львівській області. Зокрема, встановлено, що надання медичної допомоги хворим на туберкульоз на амбулаторному етапі мешканцям міста Львова здійснюється КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (Центр легеневого здоров`я) (том 1, а.с. 69-70).

Згаданий Центр легеневого здоров`я був орендодавцем приміщень, які займала Поліклініка, і Університет на вимогу Центру … змушений була достроково припинити договірні відносини з Центром … та звільнити ці приміщення (том 1, а.с. 22, 64-68): наведені обставини позивачем/апелянтом також визнаються та не оспорюються.

Внаслідок всіх вищезазначених реформ та реорганізацій Університет змушений був наказом від 29.10.2021 року № 3627-з прийняти рішення про ліквідацію Поліклініки (том 1, а.с. 213).

Відтак, доводи апеляційної скарги, які ставлять під сумнів наявність змін в організації виробництва і праці Університету, до уваги прийматися не можуть, оскільки ці доводи у повному обсязі спростовуються матеріалами справи.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що позивача Університетом у відповідності до чинного законодавства було повідомлено про ліквідацію Поліклініки, як структурного підрозділу Університету, та одночасно запропоновано йому для працевлаштування сумарно 57 вакантних посад, однак з пропозиціями Університету про подальше працевлаштування позивач у письмовій формі відмовився - без наведення будь-яких причин такої відмови (том 1, а.с. 121-123).

Позивачем/апелянтом вищенаведені обставини не заперечуються та по факту визнаються, а свою письмову відмову від працевлаштування позивач пояснює тим, що йому відповідачем нібито не було запропоновано всі вакантні посади.

В той же час, апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, які саме посади у відповідача були вакантними, відповідали освіті, кваліфікації, спеціалізації та досвіду роботи позивача, однак не були запропонованими останньому відповідачем.

За вищенаведених обставин відмову позивача від працевлаштування на інші запропоновані йому відповідачем посади аж ніяк не можна визнати обґрунтованою.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

За змістом роз`яснень, які містяться у пункті 19 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За змістом положень, як частини сьомої статті 43 КЗпП України, так і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови у звільнені працівника з підстав, вказаних у поданні роботодавця. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 13.03.2023 року у справі № 947/9470/21.

Матеріалами справи стверджується, що суд першої інстанції зупиняв провадження у справі та звертався до Вільної профспілки спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім.Д.Галицького із запитом щодо надання згоди чи відмову у наданні згоди на звільнення позивача і на такий запит профспілка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача, мотивуючи її незгодою з самим рішенням Університету про ліквідацію Поліклініки, хоча це рішення Університету ніким не скасовувалося та не відмінялося і є чинним (протокол № 4 засідання профспілкового комітету Вільної профспілки від 16.06.2022 року; том 3, а.с. 60-68).

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, позивач/апелянт чинність та законність вищезгаданого рішення Вільної профспілки … не ставить під сумнів та підтримує наведені у ньому доводи.

Аналізуючи зміст рішення Вільної профспілки … від 16.06.2022 року, колегія суддів (з урахуванням всіх вищенаведених обставин справи в їх сукупності) погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача з роботи, оскільки така відмова не містить належного правового обґрунтування.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Микити Тараса Володимировича , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 квітня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 18 серпня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.