Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2014/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 57 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Радченка С.В.,

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/2014/23 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання незаконним рішення, дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 13 березня 2023 року, постановлену під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом та просила визнати незаконним рішення, дії чи бездіяльність Виконавчого комітету Житомирської міської ради та стягнути моральну шкоду.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач при розгляді її заяви від 08.05.2020 року про надання дозволу на одержання безоплатно у власність земельної ділянки істотно порушив її конституційні права. Дані порушення полягали, зокрема, у недотриманні строку розгляду заяви, відсутності висновку спеціалістів, який застосовується при складані проекту рішення про відмову надання дозволу на одержання безоплатно у власність земельної ділянки. Зазначила про незаконний виклад висновку в листі 05.04.2021 № 25/Д-148із731, який не відповідає нормам чинного законодавства. Вказала про неврахування рішення 15 сесії міської ради від 21.06.2012 № 400, яким надано дозвіл на складання проекту із землеустрою на 210 самовільно збудованих гаражних приміщень на даній території. Також проект рішення про відмову в наданні дозволу на одержання безоплатно у власність земельної ділянки складено з істотними порушеннями діючого законодавства. Відмова у прийнятті пояснення з приводу відшкодування моральної шкоди, заподіяної 12 порушенням при вчиненні незаконних рішень, дій чи бездіяльності при розгляді заяви від 08.05.2020, спричинили їй душевні страждання, погіршення здоров`я та відносин з оточуючими людьми, погіршення її життєвих зв`язків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 13 квітня 2023 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 13 квітня 2023 року скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду містить лише частину обсягу позовної заяви та не відповідає її змісту. Зазначає, що суд незаконно відмовив їй у клопотанні розглядати справу за правилами цивільного судочинства, яке було зазначено позивачем у своїй заяві. Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі незаконно відмовив розглянути 12 порушень законодавства та вчинених незаконних дій чи бездіяльності при розгляді позовної заяви від 08 травня 2023 року. Вказує, що суд при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження застосував норми закону, що не підлягли застосуванню у даному випадку. Суд не врахував подані ОСОБА_1 у позові заперечення про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства. Спір у даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки виник між фізичною особою та посадовою особою органу місцевого самоврядування. Ухвала районного суду не відповідає нормам чинного законодавства, так як порушує права позивача та позбавляє її в доступі до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідач до апеляційного суду також не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області.

Неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 08 травня 2020 року ОСОБА_1 було складено та подано до Житомирської міської ради заяву про надання дозволу на одержання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної передачі у розмірі 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до п.6 ст.118 Земельного кодексу України.

До клопотання позивачкою було долучено викопіювання, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, фотографії забудови, акт обстеження земельної ділянки від 30 квітня 2013 року.

Управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради з приводу заяви ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою по АДРЕСА_1 у листі №25/Д-148із від 09.03.2021 повідомлено, що діючим земельним законодавством не передбачено питання «погодження місця розташування земельної ділянки» при розгляді заяви громадян про надання дозволів щодо відведення земельних ділянок, таким чином відповідного документу в Департаменті не створювалось, а тому надати його ОСОБА_1 немає можливості.

Рішенням сімдесятої сесії сьомого скликання Житомирської міської ради від 30.07.2020 № 1970 ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою на підставі Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про Державний земельний кадастр», «Про землеустрій», «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір належить до компетенції адміністративного суду, оскільки стосується спору фізичної особи з посадовою особою органу місцевого самоврядування, предметом якого є перевірка законності дій та бездіяльності цієї особи, прийнятих або вчинених нею при здійсненні владних управлінських функцій.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони стосуються приватноправових відносин і містять наявність спору щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є фізична особа.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у зазначеній процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Аналіз наведених процесуальних норм доводить, що до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до положень статей 116,118,123 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Зокрема, у процесі передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування зазначені органи приймають наступні рішення: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні; про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність; про надання земельної ділянки у користування.

При цьому відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність (наданні у користування) або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, у тому числі питань в галузі земельних відносин, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції (пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010).

Особа, яка не погоджується із рішенням органу місцевого самоврядування і має намір оспорити таке рішення з точки зору його законності, має звертатися саме до адміністративного суду, адже: одним із учасників такого спору (відповідачем) є суб`єкт владних повноважень, який, приймаючи відповідні рішення у сфері земельних відносин, або відмовляючи у їх прийнятті, здійснює владні управлінські функції.

При визначенні юрисдикції справ зі спорів, що виникають при здійсненні органами місцевого самоврядування повноважень із землеустрою та державної реєстрації прав на земельні ділянки, слід з`ясувати питання стосовно наявності/відсутності існуючого речового права позивача або інших осіб на земельну ділянку або на об`єкти нерухомого майна, розташовані на спірній земельній ділянці, а також встановити яке рішення прийняв суб`єкт владних повноважень у межах своєї компетенції (нормативно-правовий акт чи правовий акт індивідуальної дії).

Якщо особа звертається до органу місцевого самоврядування із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або затвердження відповідного проекту землеустрою, за результатом розгляду якого цей орган відмовляє у задоволенні відповідного клопотання або взагалі залишає його без розгляду, то така відмова підлягає оскарженню у порядку адміністративного судочинства, якщо рішення органу місцевого самоврядування, вимоги позивача або ж заперечення відповідача не пов`язані з визнанням права власності на земельну ділянку та оспорюванням права власності інших осіб (постанова ВП ВС від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16).

Аналіз змісту вимог позовної заяви та зазначених 12 порушень дає підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_1 оскаржує незаконні, на її думку, дії суб`єкта владних повноважень виконавчого комітету Житомирської міської ради під час розгляду її заяви від 08.05.2020 року щодо відведення земельної ділянки, за результатом розгляду якого компетентний орган відмовив їй у задоволенні відповідного клопотання, внаслідок чого не тільки порушені її конституційні права, а і завдано їй моральну шкоду.

Тому, законність таких дій і рішення органу місцевого самоврядування підлягає перевірці адміністративним судом. Вирішення питання про відшкодування моральної шкоди залежить від оцінки судом дій (рішень) відповідача як суб`єкта владних повноважень в ході розгляду питання про надання (відмови у наданні) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, а тому спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Суд враховує, що подібна позиція була викладена раніше судом касаційної інстанції у постанові від 26.11.2021 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 25.08.2021 року у справі №295/5101/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист конституційних прав та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

В цілому, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали апеляційний суд не вбачає, оскільки вона постановлена судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Судді: