Справа № 523/3468/18
Провадження №2/523/1026/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2023 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Мельніченко Г. О.,

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейне» (65031, м. Одеса, вул. Сергія Ядова, 16-а) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» (65078, м. Одеса, вул. Терешкової, буд. 21), Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32), третя особа: Одеська міська рада (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1) про визнання договорів недійсними, повернення майна за недійсним правочином та скасування запису про реєстрацію права власності, -

за участю : представників позивача адвоката Бевза К.І. та голови правління ОСББ «Ювілейне» Березовської О.В., представників відповідача адвоката Сухої М.В.

Установив

Позивач Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейне» в березні 2018 року звернулось до суду із зазначеним позовом та з урахуванням численних уточнень та доповнень до позовної заяви (останні з котрих надійшли на адресу суду 09 вересня 2022 року, т.4, а.с. 36-37) просив:

- визнати недійсним договір № неж/1-2 сек про пайову участь у будівництві по вул. С. Ядова, 16-А від 02.01.2006 р., укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» (наразі ТДВ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд»).

- визнати недійсним іпотечний договір реєстровий №1099 від 08.05.2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» (наразі АТ «Банк Кредит Дніпро»).

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на підвальні нежитлові приміщення № неж/1-2 сек. серії САВ №345177 від 14.12.2007 р., видане виконавчим комітетом Одеської міської ради.

- скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гусєвої Анни Леонідівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40477014 від 04.04.2018 11:26:27 на об`єкт нерухомого майна: підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек. за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», та припинити право власності ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», на об`єкт нерухомого майна: підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек. за адресою: АДРЕСА_2 із закриттям відповідного розділу.

Також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСББ «Ювілейне» посилається на те, що на його думку договір № неж/1-2сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 від 02.01.2006 р., укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» (наразі - ТДВ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд»)є недійсним, та таким, що укладений з метою позбавлення співвласників житлового будинку по АДРЕСА_3 , належних їм на праві спільної власності допоміжних приміщень - частини підвалу житлового будинку - підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек. площею 290,7 кв.м.

В своєму позові посилається на акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 09.02.2007 р., розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 131р від 26.02.2007 р. та проектної документації на будинок, в якому зазначено про те, що не передбачалися, не створювалися та в експлуатацію не вводилися як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек. площею 290,7 кв.м., розташовані у підвалі жилого дому за адресою: АДРЕСА_2 . Тому спірні нежитлові приміщення не передбачалися проектною документацію, не створювалися та не вводилися в експлуатацію Актом введення в експлуатацію як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин, та відповідно не можуть бути предметом вказаного договору.

Позивач вказує , що за актом приймання - передачі житлового комплексу на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейне» ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» передало на баланс Об`єднання підвали площею 929,9 кв.м. При цьому саме забудовник - ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» за вказаним Актом визначило такі підвали як допоміжні приміщення.

Окрім цього, усі наявні підвальні приміщення, описані у технічному паспорті від 26.12.2006 р. на жилий будинок АДРЕСА_3 , виготовлений КП «ОМБТІ та РОН» та виданий ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд», були визначені як допоміжні та передані на баланс Об`єднання. Більш того, серед приміщень підвалу відсутні окремо визначені підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек площею 290,7 кв.м. Немає також й відміток у технічному паспорті щодо належності площ хоча б якихось приміщень підвалів до площ нежилих (вбудованих) приміщень, що мають окреме (не допоміжне) призначення та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Тобто, на думку позивача, договір № неж/1-2сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 від 02.01.2006 р. підлягає визнанню недійсним через фактичну відсутність підвальних нежилих приміщення № неж/1-2сек площею 290,7 кв.м. у технічному паспорті на будинок, а також не віднесення наявних у житловому будинку підвалів до площ нежитлових (вбудованих) приміщень, що мають окреме (не допоміжне) призначення та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

В своїх обґрунтуваннях позивач посилається на приписи ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції, що діяла на моменту оформлення за ОСОБА_1 права власності на підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек площею 290,7 кв.м.), на приписи ч. 2 ст. 382 ЦК України , на п. 1.1 Рішення Конституційного суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 щодо допоміжних приміщеннь (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) , які передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Таким чином, як вважає позивач,передані за актом приймання - передачі житлового комплексу на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейне» допоміжні приміщення, включаючи підвал площею 929,9 кв.м., є спільною власністю громадян - власників квартир, з моменту придбання ними квартир, та не є власністю забудовника - ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» та відповідно не можуть бути ним передані у власність третіх осіб, включаючи ОСОБА_1 , оскільки забудовник не є власником приміщень, право продажу на підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек площею 290,7 кв.м. йому не належить, що на думку позивача є законною підставою для визнання договору № неж/1-2сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 від 02.01.2006 р. недійсним.

Отже, на думку позивача ЗАТ «БМУ №9 «Одесбуд» не мало право, без дозволу власників квартир житлового будинку по АДРЕСА_3 , на продаж підвальних нежилих приміщень № неж/1-2 сек. площею 290 кв.м., на продаж цього майна ОСОБА_1 . Відповідно й ОСОБА_1 була позбавлена права передавати підвальні приміщення, що є власністю співвласників квартир багатоквартирного будинку, в іпотеку ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» (наразі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») на підставі іпотечного договору реєстровий №1099 від 08 травня 2008 року, що на думку позивача робить вказаний іпотечний договір недійним з моменту його укладення.

Згідно з змінами від 26.07.2022 року ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», позивач просить для того, щоб захист прав позивача був повним та відповідав принципу процесуальної економії, відомості про нежилі приміщення № неж/1-2сек. площею 290,7 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , як об`єкт нерухомого майна теж повинен бути виключений, а відповідний розділ в Державному реєстрі прав закритий.

Закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи передбачено в ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», норми котрої передбачають, що такий розділ закривається, зокрема, у разі знищення об`єкта нерухомого майна.

Позивач вказує на те , що створення та існування нежилих приміщень № неж/1-2сек. площею 290,7 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , як об`єкта нерухомого майна є незаконним, слід дійти висновку про можливість закриття відповідного розділу з підстав знищення вказаного об`єкту нерухомого майна.

Враховуючи зазначене в позовній заяві, уточненнях та доповненнях до неї, позивач ОСББ «Ювілейне» просив його позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

На адресу суду 13 березня 2018 року надійшла зазначена цивільна справа.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 14 березня 2018 року, визначено головуючого суддю Виноградову Н. В.

Ухвалою суду від 29 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Виноградової Н. В., цивільну справу за № 523/3468/18, передано на повторний авторозподіл між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30 листопада 2018 року, визначено головуючого суддю Шепітко І. Г.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27 листопада 2019 року визначено головуючим суддею Сувертак І. В., вилучено суддю Шепітка І. Г., підстава відсторонення від посади.

Справу передано судді Сувертак І. В. 12 лютого 2020 року, після повернення останньої з Верховного Суду після розгляду касаційної скарги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», котру постановою суду від 21 січня 2020 року залишено без задоволення.

14 лютого 2020 р. провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. (т. 3, а.с. 13).

07 грудня 2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро» надав заперечення щодо задоволення позовних вимог, у урахуванням заяви про доповнення позовних вимог та їх викладення в новій редакції. (т.3, а.с. 172-181). Окрім того надано заяву про застосування строків позовної давності (т.3, а.с. 188-194).

Ухвалою суду від 05 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову.

Окрім того 09 вересня 2022 року представником позивача-адвокатом Бевза К. І., подано на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог представника позивача-адвоката Бевза К. І., що подана в рамках розгляду зазначеної цивільної справи. (т. 4, а.с. 55,56).

08 грудня 2022 року АТ «Банк Кредит Дніпро» надав заперечення щодо задоволення позовних вимог, у урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09 вересня 2022 року. (т.4, а.с. 70-75). Окрім того надано заяву про застосування строків позовної давності (т.4, а.с. 79-83).

12 жовтня 2022 року стороною позивача надано заяву про розподіл судових витрат. (т.4, а.с. 95,96).

21 березня 2023 року ОСББ «Ювілейне» подано відповідь на заперечення АТ «Банк Кредит Дніпро» та заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. (т.4, а.с. 135-140, 145-149).

Представники позивача-адвокати Бевза К. І. та Берестовська О. В. в судовому засіданні просили позовну заяву задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позові.

Представник відповідача ПАТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" адвокат Суха М. В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСББ «Ювілейне» та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 та Товариство з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд», третя особа: Одеська міська рада, в судове засідання не прибули, про розгляд справи обізнані належним чином, причин неявки суду не сповістили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались.

Приймаючи до уваги те, що справа розглядається судом першої інстанції з березня 2018 року, що є порушенням розумного строку її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, що не з,явились в судове засідання, які обізнані належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, вислухав представників сторін, що прибули в судове засідання, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07.09.2022 р., позовні вимоги є наступними, позивач просив:

- Визнати недійсним договір № неж/1-2 сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 від 02.01.2006 р., укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» (наразі ТДВ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд»).

- Визнати недійсним іпотечний договір реєстровий №1099 від 08.05.2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» (наразі АТ «Банк Кредит Дніпро»).

- Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на підвальні нежитлові приміщення № неж/1-2 сек. серії САВ №345177 від 14.12.2007 р., видане виконавчим комітетом Одеської міської ради.

- Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гусєвої Анни Леонідівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40477014 від 04.04.2018 11:26:27 на об`єкт нерухомого майна: підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек. за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», та припинити право власності ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», на об`єкт нерухомого майна: підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек. за адресою: АДРЕСА_2 із закриттям відповідного розділу.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору № неж/1-2 сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 від 02.01.2006 р., який було укладено між ОСОБА_2 та ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» (наразі ТДВ «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд»), суд зазначає наступне.

Договір №неж/1-2 сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 , було укладено між ОСОБА_4 та ЗАТ «БМУ №9 «Одесбуд» 02.01.2006 року.

Юридична особа ОСББ «Ювілейне» була зареєстрована 19.06.2006 р.

Відповідно до частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації, згідно ч.4 ст.87 ЦК України.

Відповідно до п.п.1-2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Так, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. (правовий висновок Об`єднаної палати ВС у складі КГС у справі №910/12787/17).

За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Так, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Отже, відсутність відповідного запису у реєстрі щодо державної реєстрації юридичної особи ОСББ «Ювілейне» на момент укладення спірного правочину є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності порушеного права позивача при укладені Договору про пайову участь в будівництві між ОСОБА_5 та ЗАТ «БМУ №9 «Одесбуд».

Наведені вище норми в їх сукупності вказують на те, що позивачем належними та допустимими доказами поза розумним сумнівом не доведено порушення його прав внаслідок укладення оспорюваного правочину між відповідачами, а також підстав недійсності вказаного договору, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним іпотечного договору за реєстровим №1099 від 08.05.2008 р., що укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» (наразі ПАТ «Банк Кредит Дніпро», суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Вимоги позивача про визнання недійсним іпотечного договору, реєстровий №1099 від 08.05.2008 року та скасування державної реєстрації права власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек., площею 290, 7кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , за АТ «Банк Кредит Дніпро» є похідними від вимог позивача про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек. серії САВ №345177 від 14.12.2007 року.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним іпотечного договору, реєстровий №1099 від 08.05.2008 року є похідною та не є належним та ефективним способом захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

Позивач, не будучи стороною договору іпотеки, має довести, яким чином сам по собі цей договір порушує його права та інтереси. Банк як іпотекодержатель не реалізовував свої права щодо стягнення на предмет іпотеки, тобто в цій частині договір не був виконаний. Набуття Банком майна відбулося в рамках виконавчого провадження, отже укладення договору іпотеки жодним чином не вплинуло на права позивача і не призвело до їх порушення, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на підвальні нежитлові приміщення № неж/1-2 сек. серії САВ №345177 від 14.12.2007 р., видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, суд зазначає наступне.

Відповідно до 1.1. Договору про пайову участь у будівництві ЗАТ «БМУ №9 «Одесбуд» зобов`язалося провести роботи з будівництва житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та по закінченню будівництва передати ОСОБА_6 підвальне нежиле приміщення, розташоване в підвалі житлового будинку, загальною площею 290,7 кв. м., а ОСОБА_6 зобов`язується оплатити такі послуги ЗАТ «БМУ №9 «Одесбуд» та по закінченню будівництва прийняти нежитлові приміщення згідно умовам даного Договору.

Відповідно до акту приймання-передачі нежитлового фонду від 04.09.2007 за Договір про пайову участь у будівництві ЗАТ «БМУ №9 «Одесбуд» передало, а ОСОБА_6 прийняла у власність новозбудоване майно нежиле приміщення в зв`язку з чим отримала безумовне право на новозбудоване майно, яке після державної реєстрації стає правом власності на нерухоме новозбудоване майно. Характеристика об`єкта будівництва нежилого приміщення: підвальне нежиле приміщення №неж/1-2сек розташованого в підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна площа нежилого приміщення 290,7 кв.м.

14.12.2007 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек., що розташоване в АДРЕСА_2 , що в цілому складається з нежилих приміщень підвалу загальною площею 290,7 кв. м., що відображено у технічному паспорті від 10.12.2007 р.

Свідоцтво видане на підставі Договору про пайову участь у будівництві від 02.01.2006 р. та акту прийому-передачі від 04.09.2007 р.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 17.12.2007 номер витягу 17104670, 18.12.2007 р. прийнято рішення про реєстрацію права власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек., розташованих за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 номер запису 2798 в книзі 72неж-89.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На момент вчинення правочину (укладення Договору про пайову участь в будівництві) сторонами правочину було дотримано всіх необхідних вимог які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Предметом Договору про пайову участь у будівництві є зобов`язання провести роботи з будівництва житлового будинку розташованого за адресою, АДРЕСА_2 та по закінченню будівництва передати пайщику підвальне нежиле приміщення, розташоване в підвалі житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 290,7 кв. м. На момент укладання Договору про пайову участь у будівництві майно, що є предметом спору збудовано не було, а право власності на нього виникло у ОСОБА_7 на підставі оплатного договору, акту приймання-передачі та державній реєстрації права власності.

Реєстрація права власності ОСОБА_7 на нежиле приміщення підвалу загальною площею 290,7 кв.м. здійснена у встановленому законом порядку.

Згідно ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 30.01.2006 р.), обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об`єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав.

Твердження позивача щодо належності підвального нежилого приміщення, розташованого в підвалі житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 290,7 кв.м. до допоміжних приміщень в розумінні ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», та до приміщення загального користування в розуміння ст. 382 ЦК України, що належать на праві спільної сумісної власності власникам квартир багатоповерхового будинку є хибним, адже по перше, поняття допоміжних приміщень та приміщень загального користування є різними за своїм значенням, а по друге дані приміщення у відповідності до договірних зобов`язань та законодавства були зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_8 та у спільну власність власникам квартир багатоповерхового будинку не передавалося.

Акт приймання-передачі житлового комплексу на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейне», на який позивач посилається, як на доказ передачі на баланс підвальних приміщень площею 929,9 кв.м., не відповідає вимогам законодавства, адже по-перше в акті не зазначено дати проведення обстеження активів житлового комплексу, по-друге не містить дати його підписання, по-третє містить виправлення саме в частині площі підвалу, по-четверте, в акті прийому передачі відсутня графа нежитлових приміщень, а тому навіть площа бару та магазину додана до допоміжних приміщень, з огляду на цей акт є недопустимим, неналежним доказом, який не приймється судом до уваги.

Разом з тим, знаходження певних приміщень в підвалах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень.

23 жовтня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 598/175/15-ц, провадження № 14-363цс19 (ЄДРСРУ № 85415070) досліджувала питання різниці допоміжного та нежилого приміщення в житловому комплексі.

Велика Палата Верховного суду вказує, що законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Великою Палатою Верховного суду зроблено висновок, що під час судового розгляду аналогічних справ суди повинні встановлювати наступні аспекти: 1) розташування приміщення відносно житлового комплексу; 2) технічну характеристику та властивості приміщення; 3) порядок та спосіб функціонального використання; виходячи з наступного: Місце розташування приміщення та взагалі віднесення його до житлового комплексу (починаючи з етапу проектування будинку); Чи є спірне приміщення нежитловим (починаючи з етапу проектування будинку)?; Чи використовувалося приміщення як самостійний об`єкт цивільно правових відносин, якщо так, то ким і в який спосіб (порядок та функціональне призначення)?

Спірне підвальне нежиле приміщення було закладено проектом і самого початку існування будинку було передбачено, як нежитлове і як окремий об`єкт цивільних прав, що підтверджується Договором про пайову участь у будівництві та подальшою реєстрацію права власності на ці приміщення Одеською міською радою та Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» якщо був такий договір, значить за проектом це приміщення спочатку йшло як нежитлове і насправді було продано як об`єкт цивільних прав ще на стадії будівництва.

Договір пайової участі документ, що регламентує умови і порядок передачі частини об`єкта від забудовника інвестору в обмін на внесений пай. Договором визначається порядок розподілу між сторонами відповідних частин створеного об`єкта нерухомості. Договір пайової участі в будівництві є інструментом залучення фінансів фіз- або юросіб для спорудження будинку в цілому і подальшої передачі його частин пайовикам пропорційно до зроблених внесків. Можна сказати, що, уклавши Договір пайової участі, інвестори будують об`єкт «вскладчину», після чого він розділяється між сторонами в описаному порядку.

Забудовник бере на себе завдання з надання землі, будівництва своїми силами або із залученням підрядних організацій.

Фізичним особам, які мають пай в будівництві, залишається профінансувати в ньому свою частину (вони вносять кошти на зведення об`єкта в цілому, а обсяг цих коштів дорівнює вартості площі нерухомості, яку вони отримають у власність після здачі будинку). В результаті пайовики виступають в якості інвесторів, які виплачують вартість своєї нерухомості.

Отже, ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щодо фінансування спірного нерухомого майна. Фактично нерухоме майно було збудовано за її кошт. А тому після закінчення будівництва мала право на отримання своєї частки в побудованій споруді.

09 березня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 756/4120/16-ц, провадження № 61-7721св20 (ЄДРСРУ № 95439413) досліджував питання щодо захисту права власності шляхом скасування свідоцтва про власності.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ,ч.1 ст. 321 ЦК України).

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на вищевикладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року № 904/750/19, від 06.05.2020 у справі № 120/4617/18-а, від 27 травня 2020 року № 442/2771/17 (ЄДРСРУ № 89675420), від 16 вересня 2020 року № 278/657/18 (ЄДРСРУ № 91854991).

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 756/4120/16-ц, провадження № 61-7721св20 (ЄДРСРУ № 95439413) дійшов висновку, що належним способом захисту, а отже і позовними вимогами, має бути скасування та/або визнання недійсним рішення органу на підставі якого було видано свідоцтво про право власності та/або укладено відповідний правочин.

Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек. серії САВ №345177 від 14.12.2007 року є абсолютно безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а крім того, відповідно до наведеної судової, практики вони являються неналежним способом захисту.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гусєвої Анни Леонідівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40477014 від 04.04.2018 11:26:27 на об`єкт нерухомого майна: підвальні нежилі приміщення № неж/1-2сек. за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», та припинити право власності ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», на об`єкт нерухомого майна: підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек. за адресою: АДРЕСА_2 із закриттям відповідного розділу суд зазначає наступне.

Представник позивача у своїй заяві про уточнення позовних вимог від 09.09.2022 р. обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що поза волею власників квартир у житловому будинку вилучене належне їм спільне майно приміщення.

04.11.2009 р. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська по справі №2-3930/09 за позовом ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було прийнято рішення, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у загальній сумі 1 111 375,68 грн.

З метою примусового виконання рішення, виконавчий лист №23930/09 виданий Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 24.12.2009 р. був пред`явлений Банком до Першого Суворовського ВДВС у м. Одеса ВП 52449444.

02.04.2018 р. в межах виконавчого провадження ВП 52449444 Першим Суворовським ВДВС у м. Одеса на підставі постанови, та акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки та передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом №2-3930/09 виданим Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 24.12.2009 р. нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення №неж/1-2, площею 290,7 кв.м., розташовані адресою: АДРЕСА_2 були передані банку за ціною 726 585,30 грн.

У подальшому банком було здійснено державну реєстрацію права власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2, площею 290,7 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, як такі що не відбулися, серія та номер: 58, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гусєвою А.Л., зареєстрованому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності: 25579888, дата, час державної реєстрації: 04.04.2018 11:10:51, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Таким чином банк є добросовісним набувачем.

Майно може бути витребувано від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таке витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпну сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 05 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову.

За змістом зазначених норм та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Разом із тим реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним.

У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

В постанові від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 Велика Палата Верховного Суду погодилась із вказаним висновком Верховного Суду України, «оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без з`явлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17. Отже, задоволення позовних вимог райради про визнання незаконними та скасування рішень виконкому Міськради щодо оформлення права власності на спірне нерухоме майно за відповідачами 1, 2 і 3, визнання недійсними договорів міни, укладених між цими відповідачами стосовно спірного майна, та визнання за позивачем права власності на вказане майно не призвело б до відновлення володіння територіальною громадою Бориспільського району вказаним майном, а отже, зазначені вимоги не є ефективним засобом захисту позивача у цій справі. Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від наведених вимог, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді.»

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 суд сформувала таку правову позицію щодо позовних вимог про внесення змін до Державного реєстру прав, Державного реєстру обтяжень рухомого майна:

«Законодавство визначає певний перелік можливих способів захисту порушеного права, у тому числі у спосіб, визначений договором, що відображено в статті 16 Цивільного кодексу. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо внесення змін до Державного реєстру прав, Державного реєстру обтяжень рухомого майна не підлягають задоволенню, оскільки є неефективним способом захисту порушеного права позивача, а тому в цій частині позову було відмовлено.»

У Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи цю справу, зауважила таке:

«Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Такий позов позивачем не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).»

Таким чином, вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек., площею 290, 7кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , за АТ «Банк Кредит Дніпро» не є належним та ефективним способом захисту.

Отже, відповідно до приписів частин 1,2 статті 2 ЦПК України : «Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.»

Держреєстрація є лише підтвердженням державою факту набуття права власності, але саме рішення про держреєстрацію не є правовстановлюючим актом? Позивач не ставить під сумнів законність набуття Банком права власності на майно в процедурі виконавчого провадження і правовстановлюючі документи, на підставі яких Банк набув право власності на майно за результатом виконавчих дій. Це є додатковим свідченням того, що вимога про скасування держреєстрації є неналежним способом захисту. А оскільки позивачем не доведено незаконність набуття Банком права власності в рамках виконавчого провадження, то вимога про припинення права власності не підлягає задоволенню.

Постанова ВП ВС від 22.06.2021 у справі № 200/606/18:

Отже, і в разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено. Натомість такий договір укладається шляхом звернення виконавця до стягувача з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна з одночасним припиненням права вимоги стягувача до боржника в межах вартості нереалізованого майна (оферта) та виявлення стягувачем волі залишити за собою це майно (акцепт). Виконання договору з боку покупця (стягувача) полягає у внесенні на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь стягувача, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Ще одним підтвердженням обрання позивачем неналежного способу захисту є той факт, що у разі задоволення позову позивач не набув би право власності на спірне майно.

Щодо позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про нового набувача цього майна , згідно постанови Верховного Суду від 04.11.2021 у справі № 925/312/19 та інші.

Європейський суд з прав людини наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» тощо).

Отже, позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача.

Частиною 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Від визначення початкового моменту перебігу позовної давності залежить правильність обчислення позовної давності і захист порушеного права (постанова Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/9452/17).

Тому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому враховуватись має не лише безпосередня обізнаність особи про факти порушення її прав, а й об`єктивна можливість особи знати про ці факти (подібні висновки викладені в пунктах 81 та 82 постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №914/687/20).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що аналіз стану проінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Також Верховний Суд зазначив, що якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (постанови Верховного Суду від 23.02.2021 у справі №910/5349/18, від 18.05.2021 у справі №922/4571/14, від 13.10.2021 у справі №914/687/20 тощо).

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права (постанова Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/9452/17).

Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі №910/13119/17 навів правовий висновок, за яким для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

ОСББ «Ювілейне» знало про договір пайової участі з 2006 року, а про свідоцтво про право власності ОСОБА_9 не пізніше 2008 року, а тому вимоги про визнання недійсним договору пайової участі і скасування свідоцтва про право власності подані з пропуском позовної давності.

Про існування договору іпотеки ОСББ «Ювілейне» мало всі можливості знати з держреєстру нерухомого майна з моменту його функціонування, доступ до якого є публічним, отже по цій вимозі строк давності також пропущено. Крім того, ця вимога є похідною від вимог визнання недійсним договору пайової участі і скасування свідоцтва про право власності.

Виходячи з визначених позивачем підстав позову, вимоги про скасування реєстрації і припинення права власності банку є похідними від вимог про визнання недійсним договору пайової участі і скасування свідоцтва про право власності.

Відмова у задоволенні основних вимог має наслідком відмову у задоволенні похідних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСББ «Ювілейне» в повному обсязі.

Оскільки позовні вимоги залишені без задоволення, судові витрати суд також залишає за сторонами.

Керуючись ст.ст. 2,5,7-8, 10-13,17-18,131,76-82,89, 211, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейне» (65031, м. Одеса, вул. Сергія Ядова, 16-а) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №9 «Одесбуд» (65078, м. Одеса, вул. Терешкової, буд. 21), Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32), третя особа: Одеська міська рада (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1) про визнання недійсним договору №неж/1-2 сек про пайову участь у будівництві по АДРЕСА_3 від 02.01.2006р. між ОСОБА_10 та ЗАТ`Будівельно-монтажне управління№9 «Одесбуд»(нині ТДВ «БМУ№9 «Одесбуд») ; про визнання недійсним іпотечного договору від 08.05.2008р. реєстровий №1099 між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро»(нині ПАТ «Банк Кредит Дніпро»), про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2 сек. Серії САВ№345177 від 14.12.2007р.; про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ОМНО Гусєвої Анни Леонідівни від 04.04.2018 р. та припинення права власності ПАТ «Банк Кредит Дніпро`на підвальні нежилі приміщення №неж/1-2сек. За адресою : АДРЕСА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12 травня 2023 року.

Суддя