П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року м. Київ

Справа №755/9159/22

Провадження № 22-ц/824/4348/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 12 квітня 2023 року

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в особі Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопрестиж центр»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Погосян Маргаритою Арсеніївною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня

2022 року, ухваленого у складі судді Галаган В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), Товариство з обмеженою відповідальності «Автопрестиж центр», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів.

Позов мотивовано тим, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем

ОСОБА_2 02 жовтня 2014 року зареєстровано шлюб, за час перебування у якому у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування у шлюбі, сторонами придбано спірне рухоме майно.

Згідно інформації, яку надано Головним сервісним центром МВС України

від 12 липня 2022 року позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 24 червня

2022 року здійснив відчуження транспортного засобу автомобіля «Hyundai Sonata»,

2016 року випуску, який також було придбано в період шлюбу. Крім цього, відповідач розмістив оголошення з продажу інших транспортних засобів, придбаних в період шлюбу, на інтернет-ресурсі. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 розпочав відчуження спільно набутого з позивачем майна без згоди позивача, тому позивачем було прийнято рішення про поділ спільного майна подружжя шляхом подання позовної заяви до суду.

З метою недопущення порушення прав позивача останньою було подано заяву про забезпечення позову про поділ майна подружжя, та ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у справі № 336/3627/22 винесено заборону будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження, передачу права керування та розпорядження стосовного спірних транспортних засобів.

Про наявність вказаної ухвали позивачем повідомлено відповідачу шляхом месенджера «Viber», а також шляхом телефонної розмови відповідача із представником позивача, про що свідчить аудіо-запис на диску, що долучено до матеріалів справи.

Однак, попри обізнаність відповідача ОСОБА_2 щодо заборони відчуження спірного рухомого майна, відповідач ОСОБА_2 20 серпня 2022 року здійснив відчуження цього майна на користь співмешканки відповідачки ОСОБА_3 , якою, в свою чергу, 22 серпня 2022 року на всі автомобілі видано нотаріально посвідчені довіреності на ім`я відповідача ОСОБА_2

23 серпня 2022 року у справі № 336/3949/22 ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивачка вказувала, що відповідач ОСОБА_2 з метою приховування спірного рухомого майна здійснив відчуження цього майна без дозволу позивача на користь співмешканки, тобто оспорювані договори спрямовані не на реальне настання обумовлених ними наслідків.

Зазначала, що після укладення спірних правочинів відповідач ОСОБА_2 продовжив вчиняти дії, спрямовані на подальше відчуження спірного рухомого майна, шляхом розміщення на веб-сайті відповідних оголошень, тому позивач була вимушена звернутись до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про накладення арешту на спірне рухоме майно як забезпечення подальшого подання позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року у справі № 755/8253/22 заяву позивача ОСОБА_1 задоволено та накладено арешт на спірні транспортні засоби.

ОСОБА_1 просила:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_1 № 5706/22/015911 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_2 №5706/22/015913 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_3 № 5706/22/015915 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_4 № 5706/22/015910 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «KIA К5», V1N НОМЕР_9 №5706/22/015912 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «KIA К5», VIN НОМЕР_5 № 5706/22/015909 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію трава власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «KIA К5», V1N НОМЕР_11 №5706/22/015914 від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію трава власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Audi Q7», VIN НОМЕР_6 №5706/22/015905від 20 серпня 2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_7 № 3246/2022/3347876 від 20 серпня

2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за

ОСОБА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області належним чином завірені копії договорів купівлі-продажу транспортних засобів, на підставі яких право власності зареєстровано за ОСОБА_3 , а саме копії:

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («Hyundai Sonata», V1N KMHE341DBJA358448) № 5706/22/015911 від 20 серпня 2022 року;

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_2 ) №5706/22/015913 від 20 серпня 2022 року;

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_3 ) № 5706/22/015915 від 20 серпня 2022 року;

- договору купівлі-продажу транспортного засобу («Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_8 ) № 5706/22/015910 від 20 серпня 2022 року;

-договір купівлі-продажу транспортного засобу («KIA К5», VIN НОМЕР_9 ) №5706/22/015912 від 20 серпня 2022 року;

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («KIA K5», VIN НОМЕР_5 ) №5706/22/015909 від 20 серпня 2022 року);

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («KIA K5», VIN НОМЕР_10 ) №5706/22/015914 від 20 серпня 2022 року);

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («Audi Q7», VIN НОМЕР_6 ) №5706/22/015905 від 20 серпня 2022 року);

-договору купівлі-продажу транспортного засобу («Hyundai Sonata» VIN НОМЕР_7 ) № 3246/2022/3347876 від 20 серпня 2022 року.

Витребувано у приватного нотаріуса Войтюк А. К. належним чином завірені копії довіреностей виданих Довіритель: ОСОБА_3.; представник - ОСОБА_2. виданих після 20 серпня 2022 року, а саме копії:

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 661 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ173980;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 662 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ173981;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 663 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ173982;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 664 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ173983;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 665 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ 173984;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 666 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ173985;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 667 від 22 серпня 2022 року, бланк НС173987;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 668 від 22 серпня 2022 року, бланк НСВ173988;

-довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій № 750 від 13 вересня 2022 року, бланк НСВ 174072.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопрестиж центр» (далі - ТОВ «Автопрестиж центр»).

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача проти позову заперечила в повному обсязі, просила в позові відмовити, вказуючи на те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки станом на 15 жовтня 2022 року її права не порушуються з боку відповідачів, так як на її ім`я не встановлено реєстрацію всіх спірних транспортних засобів та відсутнє рішення суду про визнання права власності позивача на вказані автомобілі. Станом

на 15 жовтня 2022 року ОСОБА_1 не має стану процесуальної правосуб`єктності для подання позовної заяви про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів та, відповідно, не має права вимоги.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав до суду відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково зауважив, що право позивача є порушеним внаслідок відчуження відповідачем ОСОБА_2 спірних транспортних засобів, оскільки останні було придбано в період зареєстрованого шлюбу з позивачем та, відповідно, є спільним майном подружжя, отже відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи спільне майно подружжя без дозволу позивача, порушив права власності останньої.

Третя особа Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) надав до суду письмові пояснення до позовної заяви, відповідно до яких Центром підтверджено перереєстрацію спірних транспортних засобів 20 серпня 2022 року на відповідача ОСОБА_3 , зауважено про накладення обмежень на автомобілі 12 вересня 2022 року в межах виконавчого провадження № 69826672 від 09 вересня 2022 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), ТОВ «Автопрестиж центр», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_1 № 5706/22/015911 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_2 №5706/22/015913 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_3 № 5706/22/015915 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_4 № 5706/22/015910 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «KIA К5», V1N НОМЕР_9 №5706/22/015912 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «KIA К5», VIN НОМЕР_5 № 5706/22/015909 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію трава власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «KIA К5», V1N НОМЕР_11 №5706/22/015914 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію трава власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Audi Q7», VIN НОМЕР_6 №5706/22/015905від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_7 № 3246/2022/3347876 від 20 серпня 2022 року та скасовано реєстрацію права власності транспортного засобу за ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 465,80 грн та витрати з правничої допомоги у розмірі 21 500,00 грн, а всього на суму

25 965,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі

4 465,80 грн та витрати з правничої допомоги у розмірі 21 500,00 грн, а всього на суму

25 965,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорювані правочини щодо відчуження вказаних автомобілів виходять за межі дрібних побутових правочинів, тому такі правочини потребували згоди позивачки, як другого із співвласників, а неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, та суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною без визначення часток і є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів відповідно до статей 203, 215 ЦК України, що відповідає правовому висновку, наведеному у поставі Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-2 (провадження

№ 61-14353св20).

Крім того, суд поставив під сумнів укладення відповідачем ОСОБА_2 оспорюваних договорів купівлі-продажу з метою на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки відповідачем ОСОБА_3 , як новим власником автомобілів, через два дні після укладення спірних договорів на підставі нотаріально посвідчених довіреностей фактично повернуто відповідачу ОСОБА_2 право користування та розпорядження спірними транспортними засобами.

Крім того, судом установлено, що спірні договори купівлі-продажу транспортних засобів від 20 серпня 2022 року укладено під час дії заборони на їх відчуження, накладеної ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у справі № 336/3627/22.

Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

29 листопада 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Погосян М. А. подала до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції робить посилання на норми права, застосування яких у правовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є передчасними, оскільки для застосування статтей 368, 369 ЦК України, потрібно спочатку з?ясувати чи встановлено рішенням суду спільну сумісну власність, чи спірне майно є особистою власністю одного з подружжя. За відсутності рішення суду про встановлення права спільної сумісної власності або про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 , як власник всього майна, мав право на свій розсуд розпоряджатись ним, оскільки йому не було відомо про існування ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про заборону відчуження транспортних засобів. Заявник зазначає, що ОСОБА_1 не має права заявляти вимоги про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, оскільки вона не є власником всіх транспортних засобів, які зазначені в позовній заяві, тобто є неналежним позивачем у справі. Заявник також вказує про те, що застосовані судом першої інстанції висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до цієї справи.

21 грудня 2022 року матеріали цивільної справи № 755/9159/22 разом із апеляційною скаргою надійшли до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 21 грудня 2022 року матеріали цивільної справи № 755/9159/22 разом із апеляційною скаргою передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Погосян М. А., на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня

2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), ТОВ «Автопрестиж центр», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03лютого 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

13 січня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшов відзив, у якому представник позивачки просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Погосян М. А. залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що аргументи заявника про передчасність застосування статтею 368, 369 ЦКК України є помилковими та безпідставними, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем не спростована, судом першої інстанції вірно застосовано положення статтей 368, 369 ЦК України. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 також вказує, що є безпідставними аргументи заявника про те, що ОСОБА_2 не було відомо про існування ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2022 року, оскільки відповідних доказів ним не надано. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) представник позивачки зазначає, що ОСОБА_1 має процесуальну правосуб?єктність щодо оскарження правочинів про відчуження спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу у судовому порядку. Висновки Верховного Суду, які застосовані судом першої інстанції, є релевантними до справи, яка переглядається.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 адвокат Погосян М.А., адвокат Василевська К.М., представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Василевська К.М., підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Максимчук С.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Треті особи Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), Товариство з обмеженою відповідальності «Автопрестиж центр» в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що 02 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, за час перебування в якому у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування у шлюбі сторони набули у власність, серед іншого, наступні транспортні засоби: автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_1 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_2 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_3 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_4 ; автомобіль «KIA К5», V1N НОМЕР_9 ; автомобіль «KIA К5», VIN НОМЕР_5 ; автомобіль «KIA К5», V1N НОМЕР_11 ; автомобіль «Аudi Q7», VIN НОМЕР_6 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_7 , що підтверджено Листами Головного сервісного центру МВС від 11 липня 2022 року (т. 1, а. с. 67-68; 69-70)

26 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 виїхала за кордон, що підтверджено відмітною у паспорті останньої (т. 1, а. с. 61-62).

Відповідно до роздруківок з веб-сайту auto.rio.com відповідач ОСОБА_2 вчинив дії, спрямовані на відчуження рухомого майна (т. 1, а. с. 71-74), у зв`язку з чим ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у справі

№ 336/3627/22 винесено заборону будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження, передачу права керування та розпорядження стосовного спірних транспортних засобів (т. 1, а. с. 75-76, 77).

19 серпня 2022 року представником позивача було надіслано повідомлення адміністрації веб-сайту auto.rio.com з посиланням на ЄДРСР щодо заборони відчуження транспортних засобів на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2022 року, та 20 серпня 2022 року від адміністрації веб-сайту auto.rio.com надійшов лист, відповідно до якого пропозицію щодо продажу транспортного засобу було видалено з сайту (т. 1, а. с. 88-94).

Попри заборону відчуження, 20 серпня 2022 року на підставі договорів купівлі-продажу № 5706/22/015911, № 5706/22/015913, № 5706/22/015915, № 5706/22/015910,

№ 5706/22/015912, № 5706/22/015909, № 5706/22/015914, № 5706/22/015905,

№ 3246/2022/3347876, укладених між ОСОБА_3 та ТОВ «Автопрестиж центр», який діяв на підставі договорів комісії від 19 серпня 2022 року, укладених між власником автомобілів ОСОБА_2 та ТОВ «Автопрестиж центр», здійснено перереєстрацію спірних транспортних засобів на ім`я відповідача ОСОБА_3 , що підтверджено листом Головного сервісного центру МВС від 30 серпня 2022 року на підставі даних Єдиного державного реєстру МВС та копіями оспорюваних договорів від 20 серпня

2022 року, долученими до матеріалів справи (т. 1, а. с. 85-87, 195-213).

23 серпня 2022 року на веб-сайті auto.rio.com розміщено пропозицію про продаж автомобіля «Audi Q7», VIN НОМЕР_6 , та представником позивача було надіслано повідомлення адміністрації веб-сайту auto.rio.com з посиланням на ЄДРСР щодо заборони відчуження транспортних засобів, у зв`язку з чим 24 серпня 2022 року від адміністрації веб-сайту auto.rio.com надійшов лист, відповідно до якого пропозицію щодо продажу транспортного засобу було видалено з сайту (т. 1, а. с. 95-100).

22 серпня 2022 року та 13 вересня 2022 року відповідачем ОСОБА_3 було видано нотаріально посвідчені довіреності, копії яких долучено до матеріалів справи, якими ОСОБА_3 уповноважила відповідача ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися належними їй на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів від 20 серпня 2022 року автомобілями: «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_1 ; «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_2 ; «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_3 ; «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_4 ; «KIA К5», V1N НОМЕР_9; «KIA К5», VIN НОМЕР_5 ; «KIA К5», V1N НОМЕР_11 ; «Audi Q7», VIN НОМЕР_6 ; «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_7 (т. 1, а. с. 184-193).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 серпня 2022 року у справі № 336/3949/33 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (т. 1, а.с. 78-79).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року у справі № 755/8253/22 забезпечено позов до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на транспортні засоби: автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_1 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_2 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_3 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_4 ; автомобіль «KIA К5», V1N НОМЕР_9 ; автомобіль «KIA К5», VIN НОМЕР_5 ; автомобіль «KIA К5», V1N НОМЕР_11 ; автомобіль «Audi Q7», VIN НОМЕР_6 ; автомобіль «Hyundai Sonata», VIN НОМЕР_7 (т. 1, а.с. 108-110).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо аргументів позивача про відчуження одним із подружжя спірного рухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди іншого із подружжя

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини п?ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 Цивільного кодексу України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі

№ 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-2 (провадження №61-14353св20)дійшов таких висновків: «Установивши, що автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, реєстраційний номер НОМЕР_12 придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а відповідачами не спростовано презумпцію спільності вказаного майна, яке відчужене ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля від 25 червня 2014 року, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, 2008 року випуску, то правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.

Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.».

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі

№ 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня2020 року у справі

№454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі

№753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Судом встановлено, що предметом спору є вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу дев`яти транспортних засобів від 20 серпня 2022 року, з підстав відчуження транспортних засобів, які придбано подружжям у період зареєстрованого шлюбу, другим з подружжя відповідачем ОСОБА_2 без дозволу та відома позивача та з підстав укладення оспорюваних договорів без мети на реальне настання правових наслідків договорів купівлі-продажу, що обумовлені ними, оскільки відчуження відбулось на користь відповідача ОСОБА_3 , яка перебуває у близьких відносинах з відповідачем ОСОБА_2 та якою 22 серпня 2022 року на підставі нотаріально посвідчених довіреностей повернуто відповідачу ОСОБА_2 право керування та розпорядження спірним майном.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 20 серпня 2022 року № 5706/22/015911,

№ 5706/22/015913, № 5706/22/015915, № 5706/22/015910, № 5706/22/015912,

№ 5706/22/015909, № 5706/22/015914, № 5706/22/015905, № 3246/2022/3347876, оскільки вказані Договори укладено відповідачем ОСОБА_2 щодо спірних автомобілів, які придбано у період зареєстрованого шлюбу з позивачем та які є спільним майном подружжя, договори укладено без згоди іншого подружжя, а саме позивача ОСОБА_1 , що не заперечено відповідачем ОСОБА_2 . При цьому оспорювані правочини щодо відчуження вказаних автомобілів виходять за межі дрібних побутових правочинів, тому такі правочини потребували згоди позивача як другого із співвласників, та неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною без визначення часток і є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів відповідно до статей 203, 215 ЦК України, що відповідає правовому висновку, наведеному у поставі Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-2 (провадження №61-14353св20).

Щодо аргументів про відчуження спірного рухомого майна під час наявності судового рішення про накладення заборони на відчуження

Установлено, що спірні договори купівлі-продажу транспортних засобів

від 20 серпня 2022 року укладено під час дії заборони на їх відчуження, накладеної ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у справі № 336/3627/22

Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України

від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2552цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-ц (провадження №61-14353св20).

Під час апеляційного перегляду справи, апеляційним судом не встановлено обв`язкових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Апеляційним судом перевірено дотримання судом першої інстанції вимог статті 141 ЦПК України під час розподілу судових витрат.

Підстав для зміни рішення суду в цій частині судом не встановлено.

Аргументи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Погосян М. А., без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року- без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Погосян М. А. без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31жовтня 2022 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - адвокат Максимчук С.П. просить стягнути з ОСОБА_2 судові витрати пов?язані з розглядом справи у апеляційній інстанції.

Вивчивши заявлене клопотання, Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вказане правило також стосується і клопотань, заявлених з процесуальних питань.

Оскільки представником ОСОБА_1 - адвокатом Максимчуком С. П. у заявленому клопотанні не вказано конкретної суми, яку він просить стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , а апеляційний суд дотримуючись правил диспозитивності цивільного процесу, не вправі виходити за межі заявлених вимог, а відтак підстав для задоволення заявленого клопотання немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Погосян Маргаритою Арсеніївною,залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна