Справа № 752/8620/22
Провадження № 2/752/2354/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2023 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Стороженко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

у присутності:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: Пан М.М. - адвокат (ордер серія АА №1241526 від 04.10.2022р.).

представник відповідача: Андрощук С.В. - адвокат (ордер серія КС №501076 від 23.12.2020р.).

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та просить в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на частин грошових коштів, які знаходяться на рахунках, відкритих на ім`я відповідача в Акціонерному товаристві «Прокредит Банк».

В обгрунтування позов у зазначає, що в період з 16.10.2004р. по 04.04.2021р. перебував у шлюбі з відповідачем. Даний шлюб було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01.03.2021р. у справі №760/28540/20, яке набрало законної сили 05.04.2021р. У шлюбі народилося двоє дітей. Під час шлюбу, як вказує позивач, він постійно працював на різних підприємствах, де регулярно отримував заробітну плату для повноцінного забезпечення та утримання сім`ї. За час шлюбу подружжям було набуто (зароблено) грошові кошти, частину з яких, а саме в розмірі 169 820,00 грн., відповідач розмістила на банківських рахунках в АТ «Прокредит Банк». Решту грошей, всі ювелірні вироби та дорогоцінності відповідач забрала собі 29.12.2020р., коли самовільно покинула позивача та дітей і почала проживати окремо. Шлюбний договір між подружжям не укладався. Інших домовленості про поділ майна не досягнуто, з огляду на що заявлені вимоги про поділ грошових коштів у розмірі 169 820,00 грн. між подружжям.

Відповідачем надано письмовий відзив на позов, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач заперечує ту обставину і факт, що кошти 169 820,00 грн. належали чи могли належати позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності і є власністю подружжя. При цьому позивач не довів та не надав інформації про час набуття вказаної суми, джерела, з яких такі кошти були набуті, мета набуття коштів, яка дозволяла б надати їм правовий статус спільної власності подружжя. За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків від 11.11.2021р. позивач отримував мінімальну заробітну плату на підприємствах ДП «Текстиль-Контакст», ТОВ «ТК «Медзахист», ТОВ «Текстиль -Контакт», ТОВ КВФ «Козак», ТОВ «Інтелегпром», ТОВ «Мік». На підтвердження того, що в позивача не могло бути таких коштів, говорить його відзив у справі №760/27760/21. У зазначеній справі позивач переконував суд, що тільки і було в нього доходу як заробітна плата і більше нічого він не міг отримувати. Відповідач зазначає, що вже, в т.ч. на червень 2020 року, не вела подружнє життя з позивачем і розуміла, що їй будуть потрібні кошти на утримання себе, що позивач не має знати про наявні в неї кошти, а тому не тримала їх вдома, а відкрила рахунок в АТ «Прокредит Банк» для його використання для зберіганні коштів. При цьому сума коштів, що малась у відповідача, частково була в доларах США. Для вирішення своїх побутових питань відповідач звернулась до свого товариша ОСОБА_3 , в якого попросила в борг грошові кошти в розмірі 1 400,00 доларів США, 36 000,00 грн., що було еквівалентом 1 273,89 доларів США. 30.11.2020р. вказана сума була збільшена на 3 300,00 доларів США, що було еквівалентом 93 944,73 грн., які також розмістила на своєму рахунку. Загальна сума коштів, що була передана відповідачу ОСОБА_3 , становила еквівалент 5 974,95 доларів США. 18.12.2020р. і 29.12.2020р. вся сума коштів у розмірі 5 974,95 доларів США була знята з рахунку. Сума, яка була вказана в декларації (в перерахунку 169 820,00 грн.), то це сума, яка була отримана відповідачем за період з вересня по листопад 2020 року від ОСОБА_3 30.12.2020р. грошові кошти були зняті з рахунку та в подальшому повернуті ОСОБА_3 . Тобто, як звертає увагу відповідач, кошти на рахунку в установі банку були розміщені в той час (листопад - грудень 2020 року), коли між позивачем та відповідачем не було спільного подружнього життя. І даний факт підтверджується позовом про розлучення, в якому позивач вказує про те, що шлюбні відносини припинені з червня 2020 року, а також про відсутність спільного побуту та наявність роздільних бюджетів. Також відповідач зазначає про те, що відносно неї та дітей з боку позивача з 2017 року на регулярній основі вчинялось домашнє насильство.

Позивачем надано відповідь на відзив, за яким він підтримав позовні вимоги. Зазначив, що спірні грошові кошти зароблялись та накопичувались не одномоментно, а протягом тривалого періоду часу, вони входили в сімейний бюджет, який регулярно поповнювався. Твердження стороною відповідача про те, що позивач не міг заробити 169 820,00 грн. за період з 1 кварталу 2010 по 2 квартал 2021р. є хибним та спростовується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків від 11.11.2021р., де зазначено, що сума виплаченого доходу за період з 1 кварталу 2010 року по 2 квартал 2021 рік склала 455 520,67 грн. Щодо отриманих нібито в борг коштів від ОСОБА_3 , то відповідач зазначає, що розписки про отримання коштів є підробними, викликають сумнів у їх достовірності, оскільки вочевидь зроблені «заднім числом» для обгрунтування вигаданого походження спірних коштів. Також зазначає, що відповідач дійсно протиправно домоглася безпідставного постановлення позивача на профілактичний облік в категорії «Кривдник», однак представник відповідача приховав той факт, що 08.06.2021р. позивача було знято з даного профілактичного обліку у зв`язку із закриттям справ про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22.07.2022р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначеного підготовче засідання.

Ухвалою суду від 01.02.2023р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача, вважаючи позовні вимоги необгрунтованими та недоведеними, просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 16.10.2004р., який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01.03.2021р.

Предметом розгляду в даній справі є вимоги про поділ грошових коштів у розмірі 169 820,00 грн., які були розміщені відповідачем на банківському рахунку в АТ «Прокредит Банк», і які позивач вважає спільною власністю подружжя. Відповідач при цьому вказує, що ці грошові кошти набуті вже під час порізного проживання подружжя, і, крім того, вказана сума була позиченою у знайомого, а потім повернута йому.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Так, як вбачається з Декларації за 2020р. ОСОБА_2 на її банківському рахунку, відкритому в АТ «Прокредит Банк» розміщені грошові кошти в розмірі 169 820,00 грн.

Відповідач зазначає, що вказану суму грошових коштів вона отримала в позику від знайомого ОСОБА_3 .

У матеріалах справи наявні розписки, з яких вбачається, що 01.09.2020р. відповідач отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 400,00 доларів США, 36 000,00 грн., 24.11.2020р. - 3 300,00 доларів США.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні показав, що знає відповідачку з 2000 років, навчались в одному університеті. В період вересень - листопад 2020 р. надав у борг відповідачці наступні суми: 1 400,00 доларів США, 36 000,00 грн., 3 300,00 доларів США, які відповідач повернула йому.

Також з банківських виписок вбачається, що відповідачем поповнювався свій рахунок в АТ «Прокредит Банк» 17.11.2020р. на 1 400,00 доларів США, що еквівалентно 39 356,80 грн.; 17.11.2020р. куплено валюти 1 273,89 доларів США, що еквівалентно 35 811,60 грн.; 17.11.2020р. перераховано на власний рахунок 2 673,89 доларів США, що еквівалентно 75 168,40 грн. Також 30.11.2020р. відповідачем внесено грошових коштів на рахунок у розмірі 3 300,00 доларів США, що еквівалентно 93 944,73 грн.

При цьому судом встановлено, що позивач та відповідач припинили шлюбні

відносини, ведення спільного побуту та спільного бюджету, з червня 2020 року. Про це стверджував представник відповідача, а також вказаний факт підтверджується позивачем у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу.

За таких обставин, аналізуючи наведені вище норми закону, виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку, що грошові кошти в сумі 169 820,00 грн. набуті (отримані) відповідачем після припинення шлюбних відносин, в період ведення окремих бюджетів та окремого проживання, що не відносить їх до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, а, отже, вони не підлягають поділу в порядку поділу майна подружжя.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

2 Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 02.06.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська