РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/6856/22

провадження № 2/638/1893/23

Дзержинський районний суду м. Харкова у складі:

головуючого судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гасана М.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

у с т а н о в и в:

29 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Романченко Володимир Володимирович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2009 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб. У подальшому, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08 липня 2013 року у справі № 263/5991/2013 шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу, тривалий час дочка проживала разом із відповідачкою, у зв`язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2018 року у справі № 639/6026/16 з позивача, на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку/доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

У подальшому рішенням суду апеляційної інстанції від 30 травня 2018 року вказане рішення було змінено та встановлено стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини заробітку/доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачем в повному об`ємі виконується рішення щодо сплати аліментів на користь відповідачки на утримання доньки ОСОБА_3 , заборгованість щодо сплати аліментів відсутня.

Також зазначає, що протягом 2019-2022 років відповідачка не надавала можливості спілкування позивача з донькою, але стверджувала, що дитина проживає разом із нею, за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

З метою уникнення ескалації конфлікту з колишньою дружиною на очах у дитини, позивач не приїздив та не перевіряв місце знаходження дитини.

У 2019 році, у зв`язку зі зміною матеріального становища, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про зміну форми та розміру аліментів. В рамках вказаного цивільного провадження у цивільній справі № 639/1283/19 ОСОБА_2 26 грудня 2019 подала до суду відзив, в якому зазначила місце свого проживання: АДРЕСА_1 , а враховуючи те, що донька ОСОБА_1 є малолітньою дитиною, батьківських прав мати не позбавлялась, опіка над дитиною не встановлювалась, дитина мала б перебувати з матір`ю за адресою проживання останньої.

У той же час, в рамках цивільної справи № 639/1283/19, АО «Неофеліс Ло Груп» 05 жовтня 2022 року було подано адвокатський запит до Головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, щодо перетину кордону ОСОБА_3 . Згідно відповіді на адвокатський запит встановлено, що ОСОБА_4 16 вересня 2021 перетнула кордон України та була вивезена до м. Кельн, на підставі нібито рішення суду про надання дозволу на виїзд без згоди батька (батьків). Крім того, згідно вказаної інформації неможливо підтвердити факт виїзду дитини разом з відповідачкою.

Вказує на те, що про будь які судові справи, в тому числі постановлені судом рішення, щодо надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон ОСОБА_3 її батьку - ОСОБА_1 невідомо. Відомості про такі рішення в ЄДР судових рішень відсутні. Окрім того, станом на поточну дату, відсутні будь які судові рішення, щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків. За місцем постійного мешкання дитина також відсутня.

Вважає, що представником позивача надано суду достатньо належних та допустимих письмових доказів, щодо не використання відповідачкою отриманих в якості аліментів грошових коштів на утримання доньки.

На підставі вищевикладеного просить припинити стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Ухвалою Дзержинського районного суду від 05 грудня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка В.В. до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Дзержинського районного суду від 19 cічня 2023 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Зайцевої О.О. про об`єднання цивільних справ залишено без задоволення.

Ухвалою Дзержинського районного суду від 19 cічня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Романченка В.В. про витребування доказів залишено без задоволення.

Ухвалою Дзержинського районного суду від 03 квітня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка В.В. про витребування доказів задоволено.

Витребувано у відповідача по справі ОСОБА_2 письмові докази щодо фактичного місця перебування ОСОБА_3 у період починаючи з 16 вересня 2021 року та по дату надання стороною відповідача витребуваної інформації; письмові докази, що підтверджують факт проживання малолітньої ОСОБА_3 з відповідачкою, ОСОБА_2 , як одержувачем аліментів.

Закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Романченко В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Зайцева О.О. проти задоволення позову заперечували, у зв`язку з його необгрунтованістю та недоведеністю, який грунтується лише на припущеннях, та який, водночас, повністю спростовано наданими відповідачкою документами щодо фактичного місця проживання дитини разом із матір`ю.

У судовому засіданні ОСОБА_2 зазначила, що її донька ОСОБА_4 з моменту свого народження та по теперішній час проживає з нею, при цьому жодного періоду часу донька окремо не проживала. Коли дитині було шість місяців з позивачем вони припинили сімейні відносини та у подальшому шлюб було розірвано. На підставі рішення суду восени 2021 року вона із донькою виїхали до Німеччини. Завчасно, ще навесні 2021 року, для доньки було заброньовано місце у гімназії, куди вона пішла навчатися, де і навчається по теперішній час. ОСОБА_2 вийшла заміж, а тому вона, донька ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 проживають разом за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого суду надано копію довідки про реєстрацію відповідачки та її доньки ОСОБА_3 за однією адресою. З серпня місяця 2021 року донька навчається в гімназії імені ОСОБА_7 . Донька робить значні успіхи у вивченні іноземних мов, має гарні оцінки. ОСОБА_3 зарахована на наступний навчальний рік до білінгвального класу, що підтверджується копією листа директора гімназії ОСОБА_8 . Вказала на те, що інтереси доньки мають для неї першочергове значення. Разом із тим, цей позов є безпідставним, спрямований на уникнення виконання обов`язків батька щодо сплати аліментів на утримання дитини. Зауважила, що наразі також тривають судові процеси, у яких вона бере участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції та ОСОБА_1 достеменно відомо про фактичне місце знаходження доньки ОСОБА_5 та її проживання разом із нею, більше того, якому вона про це неодноразово повідомляла. Крім того, звернула увагу, що позов подано лише зараз, коли дитині виповниться вже 12 років.

У судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Зайцева О.О. звернула увагу на те, що рішенням суду у справі № 639/3589/21, провадження № 2/639/1712/21, надано дозвіл на виїзд за межі України без дозволу батька, про що надано копію рішення у справі № 639/3589/21. Між тим, листом представнику позивача було повідомлено про виїзд ОСОБА_5 за межі України, оскільки це є конфіденційною інформацією. Водночас, на виконання ухвали суду відповідачкою надано документи належні та достатні докази на підтвердження фактичного місця проживання доньки ОСОБА_9 разом із матір`ю, а відтак позовні вимоги повністю спростовано. Звернула увагу, що між сторонами тривають інші судові процеси, в яких вона також є представником ОСОБА_2 , в рамках яких місце проживання доньки разом із матір`ю неодноразово встановлювалось.

Вислухавши представника позивача, відповідачку та її представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

15 серпня 2009 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб. У подальшому, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08 липня 2013 року у справі № 263/5991/2013 шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції серії НОМЕР_1 від 18 вересня 2014 року (а. с. 14).

Після розірвання шлюбу тривалий час дочка проживала разом із відповідачкою, у зв`язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2018 року у справі № 639/6026/16 з позивача, на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі % частини заробітку/доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

У подальшому, рішенням суду апеляційної інстанції від 30 травня 2018 року вказане рішення було змінено та встановлено стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини заробітку/доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с. 15-23).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України (ділі - СК України) передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відповідно до статті 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2ст. 18СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як свідчать матеріали справи, сторони мають доньку ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2018 у справі № 639/6026/16 з позивача, на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку/доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2018 року змінено. Розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зменшено з 1/4 частини до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду залишено без змін

При зменшенні розміру аліментів судом апеляційної інстанції було встановлено, що у добровільному порядку ОСОБА_1 сплатив матеріальну допомогу на утримання дочки тільки в 2012 році, зокрема, 09 серпня 2012 року 3000,00 грн., 14 серпня 2012 року 1000,00 грн., 14 вересня 2012 року 4000,00 грн., 12 листопада 2012 року 4000,00 грн.

Водночас, апеляційним судом враховано той факт, що з відповіді Центральної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № 1635/9/20-30-13-02 від 25 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець з 03 квітня 2014 року по 26 грудня 2016 року. Згідно бази даних АІС «Податковий блок» та наданих податкових декларацій платника єдиного податку, за період з 03 квітня 2014 року по 31 грудня 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування. Його сума доходу за 2014 рік склала 432 782,96 грн., за 2015 рік 1 026 468,83 грн. За період з 01 січня 2016 року по 26 грудня 2016 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування. Згідно наданих податкових декларацій про майновий стан і доходи, він доходів не отримував.

Також судом було взято до уваги, що ОСОБА_1 має ще одну малолітню дочку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від другого шлюбу, яка проживає в сім`ї відповідача та знаходиться на його утриманні.

У постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22) зроблено такий висновок: «Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на корить того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суди повинні оцінити при вирішенні цього спору наявність підстав для стягнення аліментів на користь позивача, з яким, за встановленими обставинами справи, проживає дитина з 15 грудня 2020 року. Існування судового рішення 2019 року про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення, існування такого рішення не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні аліментів на користь того з батьків, з ким на час вирішення нового спору проживає дитина, оскільки керівним принципом у цьому випадку є дотримання найкращих інтересів дитини.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що відсутні достеменні докази проживання доньки разом із матір`ю, при цьому місце фактичного перебування дитини йому невідомо, а відтак вважає, що отримані в якості аліментів грошові кошти на утримання доньки відповідачкою використовуються не за цільовим призначенням.

При цьому, як зазначив сам позивач у позовній заяві, позивач не приїздив та особисто не перевіряв місце знаходження дитини.

Разом із тим, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження, зокрема, того, що донька ОСОБА_5 проживала у спірний період з моменту стягнення аліментів разом із ним, відтак таких обставини судом не встановлено.

У той же час, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 липня 2021 року у справі № 639/3589/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька задоволено.

Надано ОСОБА_2 дозвіл на вивіз за межі України до Федеративної Республіки Німеччина та оформлення документів на постійне місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 (а. с. 133-136).

Рішенням суду було встановлено, що 30 квітня 2020 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 громадянином Федеративної Республіки Німеччина та ОСОБА_2 громадянкою України.

Згідно з посвідченням на тимчасове проживання та довідки про реєстрацію за місцем проживання ОСОБА_2 має право на проживання та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З довідки гімназії імені Ейнхарда вбачається, що для ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарезервоване місце в міжнародному класі. Навчання ОСОБА_5 може розпочати із серпня 2021 року.

За результатами оцінки психологічного стану дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами тестування в суб`єктивному уявленні ОСОБА_5 її власна родина включає (за ступенем значущості) матір ( ОСОБА_2 ), батько ( ОСОБА_12 ), її саму, та бабусь ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дідуся ОСОБА_15 . З означеними членами родини у ОСОБА_5 тісний емоційно-позитивний зв`язок, дівчинка з ОСОБА_16 ставиться до власної родини і повністю задоволена відносинами в ній. ОСОБА_5 з захопленням розповідає про час проведений з батьком ОСОБА_17 та свою любов до нього. В індивідуальній бесіді ОСОБА_5 висловлює категоричне небажання зустрічатись з біологічним батьком, не пам`ятає його зовнішність. Можлива поява біологічного батька сприймається дівчиною як загроза теперішньому родинному щастю.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 липня 2021 року набрало законної сили 26 серпня 2021 року.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Зайцева О.О. на спростування позовних вимог зазначили, що її донька ОСОБА_4 з моменту свого народження та по теперішній час проживає з матір`ю, наразі відповідачка разом із донькою проживають в Німеччині, куди вони виїхали разом із донькою на підставі вищезазначеного рішення суду. Завчасно, ще навесні 2021 року, для доньки було заброньовано місце у гімназії, куди вона пішла навчатися, де і навчається по теперішній час.

Вказали на те, що позивачу ОСОБА_2 достеменно відомо фактичне місцезнаходження та проживання доньки разом із матір`ю.

ОСОБА_2 вийшла заміж, вона, донька ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 наразі проживають разом за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого суду надано копії довідки про реєстрацію відповідачки та її доньки ОСОБА_3 за однією адресою.

Більше того, вказаним вище рішенням суду встановлено обставини щодо місця проживання дитини разом із матір`ю, натомість, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що донька хоч якийсь період проживала окремо від матері суду не надано та під час розгляду справи таких фактичних обставин судом не встановлено.

На виконання ухвали суду про витребування доказів та на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог сторона відповідача надала суду відповідні належні та достатні докази щодо фактичного місця проживання дитини разом із матір`ю, зокрема, довідки про реєстрацію за місцем проживання, з яких вбачається, що відповідачка та її донька ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за однією адресою: АДРЕСА_2 з 21.12.2021 року (а. с. 125-128).

З серпня місяця 2021 року донька навчається в гімназії імені ОСОБА_7 . Донька робить значні успіхи в навчанні, має гарні оцінки. Ніколіна зарахована на наступний навчальний рік до білінгвального класу, що підтверджується копією листа директора гімназії ОСОБА_8 . Крім того, слід зауважити, що позов подано лише зараз, коли дитині виповниться вже 12 років.

За наведених вище обставин судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Отже, стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_9 , за умови, що ця дитина проживає з матір`ю в Німеччині та перебуває на її утриманні, узгоджуєтся з положеннями статті 181 СК України, відповідно до якої, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження чи на підтвердження того, що платник є непрацездатним, відсутності у нього доходів чи скрутного матеріального становища ОСОБА_1 та неможливості у зв`язку із цим сплачувати аліменти суду також не надано.

Більше того, за змістом статей 182, 192 СК України наявність у платника аліментів інших утриманців може враховуватись при вирішенні вимог про зменшення розміру аліментів, проте з огляду на конституційне положення про обов`язковість виконання рішення суду сама по собі вказана обставина не може бути підставою для звільнення від сплати аліментів.

При цьому слід звернути увагу, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2018 року розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зменшено з 1/4 частини до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Водночас, судом не встановлено правових підстав для припинення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Аліментні зобов`язання позивача виникли на підставі чинного рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Таким чином, позивачем не доведено наявності обставин, які за положеннями сімейного законодавства можуть бути підставами для припинення сплати аліментів.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для припинення сплати аліментів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись статтями 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 07 червня 2023 року.

Суддя В.М. Яковлева