Справа № 344/3762/22
Провадження № 22-ц/4808/615/23
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року під головуванням судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору від 08.05.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. за №1039.

Позовні вимоги мотивував тим, що 08.05.2018 уклав з дочкою ОСОБА_2 спадковий договір, оскільки з 2012 року він хворів, а у червні 2017 року переніс інсульт і потребував догляду. За умовами договору відповідачка зобов`язувалася вчиняти певні дії: щотижнево забезпечувати купівлю продуктів харчування, прибирати житло та прати білизну не менше раз в тиждень, готувати їжу не рідше одного разу в тиждень, придбавати медикаменти за його кошти при потребі, доглядати якщо захворіє. Для виконання покладених обов`язків ним у травні 2018 року передано відповідачці (через її чоловіка) власні кошти в сумі 100 000 грн. Однак свої зобов`язання ОСОБА_2 не виконувала в повному обсязі, що змусило його просити сина забрати до себе у м. Снятин. Залишаючись у своїй квартирі в м. Івано-Франківську син їздив до нього з м. Снятина. Саме син з травня 2018 року по лютий 2021 року разом з дружиною (невісткою позивача) та її матір`ю (свахою) взяли на себе обов`язки догляду та надання йому допомоги. У лютому 2021 року вони забрали його до себе в м. Снятин. Окрім того, у травні 2018 року відповідачка поселила до нього в квартиру сторонню особу на ім`я ОСОБА_3 з метою, що він буде взамін доньки здійснювати за ним догляд. Проживаючи з ним, ОСОБА_3 це не робив взагалі і як виявилося був наймачем житла. Також, відповідачка, маючи видану позивачем довіреність на автомобіль, без відома власника перереєструвала автомобіль на свого чоловіка ймовірно одразу після анулювання довіреності. Враховуючи наведене, просив позов задовольнити та розірвати спадковий договір.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору, не повно та не всебічно встановлено обставини справи. Судом помилково визначено те, що обставини щодо виконання чи невиконання відповідачем умов оскаржуваного спадкового договору слід розглядати виключно в межах з травня 2018 року по січень-лютий 2021 року. Апелянт вважає, що суд повинен був з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, врахувати весь період часу до моменту звернення з позовом до суду.

Неправильними є висновки суду про вкладення відповідачкою коштів у ремонт квартири, оскільки жодних доказів зі її сторони суду не надано.

Судом взято до уваги докази, які не є належними та допустимими. Суд виключно на поясненнях відповідачки обґрунтовував свої висновки щодо того, що відповідачка нібито організовувала придбання ліків, надання медичної допомоги, послуг масажиста, тощо.

В рішенні суд констатує про те, що саме позивач наполягав на укладенні спадкового договору із відповідачем. До таких висновків суд прийшов виключно з пояснень відповідачки, що є також грубим порушенням вимог процесуального закону.

Надаючи оцінку показанням свідків, суд надав перевагу показам свідків зі сторони відповідача та знівелював повністю покази свідка ОСОБА_4 і безпідставно відкинув їх, не взявши до уваги того, що умови проживання позивача на кінець 2020 року і початок 2021 року були незадовільними.

Суд не надав належної оцінки стану здоров`я позивача та чи була у позивача можливість самостійно проживати без сторонньої допомоги. На час укладення спадкового договору відповідачці було достеменно відомо, що позивач переніс інсульт і не може самостійно проживати та потребує постійного догляду. Виконання таких обов`язків сином по піклуванню за батьком не можна розцінювати як вчинення перешкод відповідачу у виконанні спадкового договору.

Суд при вирішенні справи вказував про те, що спадковий договір не містить розпоряджень, що відповідачка особисто повинна виконувати покладені на неї зобов`язання, а має право уповноважити інших осіб. Однак суд не з`ясував того, чи в літній період кожного року починаючи з 2019 року по 2022 рік відповідач передавала свої повноваження щодо виконання розпоряджень за спадковим договором. Не з`ясовано судом також і того, хто виконував обов`язки по оскаржуваному спадковому договору в такий період і чи була на це згода позивача.

Не надано оцінки щодо того, що перешкоджало відповідачці залучити сторонніх осіб з метою виконання обов`язків в місті Снятин з початку 2021 року по даний час.

Судом не надано належної оцінки діям відповідачки. Зі сторони відповідачки не надано жодних доказів того, що остання намагалась виконувати обов`язки по оскаржуваному договору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ч. 1 ст. 202 СК України, яка зобов`язує повнолітніх дочку, сина, утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно визначено характер правовідносин між позивачем та сином.

Судом залишено поза увагою аргументи позивача щодо того, що відповідачка разом із своїм чоловіком заволоділи транспортним засобом позивача шляхом оформлення між собою договору купівлі-продажу. При цьому, жодних коштів за такий продаж позивач не отримав. Надаючи такі аргументи суду, позивач вказував про недобросовісну поведінку відповідачки.

Суд звертав увагу на те, що відповідачкою не надано жодних доказів, які б унеможливлювали виконання нею своїх зобов`язань. При цьому, суд не розмежував понять право відповідача по договору та обов`язок.

Вважає, що суд першої інстанції невірно вказав покази свідка і зазначив про те, що нібито син діяв за дорученням відповідачки на виконання її обов`язків.

Просить рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що ОСОБА_2 не може виконувати умови договору не за власним бажанням і не з власної вини, а через відсутність доступу до квартири через дії ОСОБА_5 і те, що позивач поїхав до м.Снятин та не проживає у квартирі. Суд першої інстанції дійшов до такого ж висновку - що саме відсутність ключів у відповідачки та саме проживання позивача у іншому місті є причинами невиконання вимог договору.

Відповідачка 10.04.2023 направила листа до позивача, в якому просила забезпечити можливість виконувати свої обов`язки за договором. ОСОБА_2 хоче виконувати свої обов`язки, однак не може це робити з вини саме позивача.

З показів свідка ОСОБА_6 стало відомо, що квартиру планувалося придбати для внучки ОСОБА_7 .

Тому є підстави вважати, що позов міг бути поданий не за бажанням ОСОБА_1 , а ймовірно під тиском сина ОСОБА_5 в інтересах останнього, який забрав батька проживати до м. Снятин і замінив замки у спірній квартирі, а також проживає у будинку батька та працює у магазині, що належить батькові.

Також від сусідів відомо, що у квартирі з серпня 2022 року не проживає ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а лише внучка ОСОБА_8 , яка є студенткою. Наведена інформація додатково свідчить, що причиною звернення до суду є не захист порушених інтересів ОСОБА_1 , а бажання ОСОБА_5 , щоб у квартирі проживала його донька.

Твердження суду з приводу причин звернення до суду ґрунтується на доказах, які дослідженні судом у ході судового розгляду та оцінені у сукупності.

Щодо періоду судового розгляду, то суд досліджував усі обставини, а також долучав усі докази, які були подані стороною позивача, навіть попри заперечення сторони відповідача.

Суд першої інстанції правильно оцінив ймовірну зацікавленість ОСОБА_5 у розірванні спадкового договору і ухвалив законне, справедливе судове рішення.

Суд вірно встановив, що ОСОБА_2 виконувала вимоги договору до моменту перебування ОСОБА_1 у м. Івано-Франківську і вона не мала обов`язку виконувати розпорядження позивача у іншому місці. Також належно оцінено покази свідків як кожного окремо так і в сукупності, а тому судове рішення базується на належним чином досліджених доказах.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Білан А.М. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведеній у ній.

Представник ОСОБА_2 адвокат Думич О.І. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що з 2012 року ОСОБА_1 хворів, мав встановлену ІІІ групу інвалідності (а.с.9-12, 35-40). У квітні 2017 року ОСОБА_1 переніс інсульт (а.с.13-14) і потребував догляду за станом здоров`я після цього. Пізніше ще лікувався в ОКЛ в червні 2017 року (а.с.43-44).

ОСОБА_1 08.05.2018, як відчужувач, уклав з ОСОБА_2 , як набувачем, яка є його дочкою, спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. за №1039 (а.с. 6-7).

За умовами спадкового договору його предметом визначено обов`язок набувача виконувати розпорядження відчужувача і в разі його смерті ОСОБА_2 набуває право власності на належну відчужувачу двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (п.1.1, 1.3 договору).

Набувач зобов`язувався за п.2.1 договору вчиняти певні дії за розпорядженням відчужувача немайнового характеру:

- щотижнево забезпечувати купівлю продуктів харчування за рахунок коштів відчужувача,

- забезпечувати проведення прибирання квартири АДРЕСА_2 та прати постільну білизну не менше раз в тиждень,

- здійснювати приготування їжі не менше одного разу на день,

- забезпечувати придбавання медикаментів та надання медичної допомоги у випадку захворювання за кошти відчужувача,

- здійснювати догляд за відчужувачем та піклуватись про нього у випадку захворювання чи поганого самопочуття.

Сторони договору обумовили, що зміна умов цього договору або його розірвання допускається за згодою сторін. У разі невиконання набувачем розпоряджень відчужувача на його вимогу цей договір може бути розірваний у судовому порядку (п.6.1, 6.3).

Встановлено, що ОСОБА_2 має медичну освіту, що підтверджується дипломом молодшого спеціаліста та посвідченням № НОМЕР_1 про присвоєння їй кваліфікаційної категорії зі спеціальністю сестринська справа (а.с. 59,60).

Після укладення договору у травні 2018 року ОСОБА_1 отримав в касі ОУ АТ «Ощадбанк» готівкові кошти в сумі 95 623,25 грн (а.с.45). Згідно пояснень позивача, останній передав ці кошти ОСОБА_2 для виконання робіт по придатності проживання в позивача у квартирі.

Умови в квартирі пристосовані саме для проживання особи з обмеженими можливостями, що підтверджується актом комісії ЖЕО «Захід стиль» та фотокопіями квартири (а.с.97-104).

ОСОБА_2 організовувала придбання ліків, надання медичної допомоги: послуги масажиста та подолога. З квітня 2017 року по березень 2021 року зверталася до лікаря ендокринолога для огляду батька (а.с.70,71,72,73).

Чоловік відповідачки ОСОБА_9 у жовтні 2018 року придбав спеціалізоване ліжко для позивача (а.с.108-109).

ОСОБА_2 облаштувала місце для відпочинку для позивача - спеціальної лавки на висоті сидіння у дворі будинку АДРЕСА_3 для використання ним такої для відпочинку, як особою з обмеженими можливостями (а.с.68-69), забезпечувала оплату всіх комунальних послуг за квартиру по укладених від його імені договорах, що підтверджується відсутністю заборгованості. Ці кошти вносив чоловік відповідачки ОСОБА_9 з власного банківського рахунку в період з 01.01.2019 по 14.04.2022, згідно довідки банку від 15.04.2022 (а.с.65-67, 79-86, 105-106). Тобто забезпечувала догляд позивача за умовами договору самостійно і з чоловіком.

У березні 2021 року, травні 2021 року та жовтні 2021 року ОСОБА_2 проходила стаціонарне лікування в Обласній клінічній лікарні Івано-Франківської обласної ради (а.с.62-64).

Матеріалами справи підтверджується покладання та здійснення догляду за ОСОБА_1 чоловіком відповідачки ОСОБА_9 , так як з 23.06.2018 відповідно до довідки про отримання допомоги ОСОБА_9 призначено компенсаційну виплату по догляду за ОСОБА_1 як інвалідом І групи (а.с.75). Позивачу був проведений огляд МСЕК, що підтверджується випискою та актом огляду - від 12.10.2017 та 12.10.2020 (а.с. 76-78).

Відповідно до довідки виписки з домової книги про склад сім`ї і прописці від 12.04.2022 №48 з 26.04.2018 у квартирі по АДРЕСА_4 прописаний ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки виписки з домової книги про склад сім`ї і прописці від 05.09.2022 №67, з 02.08.2022 у квартирі ОСОБА_1 по АДРЕСА_4 прописані власник ОСОБА_1 , син - ОСОБА_5 , а також внучка ОСОБА_8 (а.с.143-145).

Згідно пояснень свідка ОСОБА_10 , які засвідчено нотаріально убачається, що позивач не проживав у квартирі, яка є предметом договору, оскільки з березня 2022 року по серпень 2022 року за згоди власника житла у квартиру вона з членами своєї сім`ї була вселена як тимчасово переміщені особи, які постраждали від військової окупації росії і виключно вони проживали у цій квартирі. Останні припинили користуватися цим житлом у кінці серпня 2022 року, оскільки син позивача ОСОБА_11 заміну замки від вхідних дверей квартири і їм пояснив, що в ній надалі буде проживати його донька ОСОБА_7 , яка стала студенткою (а.с.151).

Позивач у позовній заяві та його представник у суді апеляційної інстанції ствердили, що з січня-лютого 2021 року по серпень 2022 року ОСОБА_1 не проживав в квартирі АДРЕСА_1 , а проживав в м. Снятин Івано-Франківської області, що визнається сторонами, тому відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин або щодо добровільності їх визнання.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за концепцією якого набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Тому коло обов`язків набувача має визначатися вже виходячи не з одностороннього волевиявлення відчужувача, а зі спільної згоди сторін, враховуючи договірний характер правовідносин.

Згідно зі ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. За змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Для підтвердження наявних правових підстав для розірвання спадкового договору відчужувач повинен надати належні і допустимі докази невиконання набувачем умов спадкового договору.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 347/853/18 (провадження № 61-10970св19).

У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 345/866/17 (провадження № 61-26692св18) зроблений висновок про те, що аналіз спадкового договору не дає зробити беззаперечного висновку про те, що виконання умов спадкового договору повинно здійснюватися особисто набувачем.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 345/3897/17 (провадження № 61-42285св18), зроблений висновок про те, що суди дійшли правильного висновку, що зобов`язання сторонами договору викладені так, що з них не випливає обов`язкове їх виконання особисто набувачем. Зміст зобов`язань має організаційний характер, зокрема, забезпечення прибирання не тотожно прибиранню особисто. Тому змістом зобов`язань набувача було забезпечення та організація надання послуг, які і надавались позивачці. Крім того, з актів цивільного законодавства та суті зобов`язань, визначених спадковими договорами, не випливає обов`язок набувача виконати зобов`язання особисто. Будь-яких доказів невиконання обов`язків, обумовлених спадковими договорами, позивачем не надано і не спростовано доводів відповідача про організацію надання необхідних послуг, які підтверджені показаннями свідків.

Щодо поняття особистого виконання спадкового договору, то слід зазначити, що умовами оспорюваного договору повинне бути чітке обумовлення особистого виконання його умов. Якщо умовами договору визначено, що набувач зобов`язана забезпечувати належними лікувальними засобами, належний догляд та харчування тощо, то відповідно є очевидним те, що набувач не може безпосередньо особисто виконувати всі передбачені умови: доглядати, готувати їжу, придбавати ліки, прибирати, прати та безпосередньо перебувати з особою, якщо це не визначається умовами договору, оскільки набувач за звичних обставин теж може працювати, отримувати дохід для власних потреб та виконання спадкового договору, якщо є покладені вимоги за кошти набувача, чи перебувати, як в даному випадку на лікуванні і забезпечувати особисте виконання договору.

Аналіз положень статей 1305 та 527 ЦК України не дає підстав для висновку, що за спадковим договором в усіх справах (випадках) одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) лише особисто, оскільки порядок виконання обов`язків набувача за спадковим договором визначається самим договором. Тобто особисте чи не особисте виконання умов спадкового договору набувачем, в тому числі таких умов як догляд відчужувача, визначається сторонами такого договору, а не законом.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені вище норми матеріального та процесуального права і обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів того, що за період з часу укладення спадкового договору по лютий 2021 року (часу зміни місця проживання позивача) чи березень 2022 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з будь-якими претензіями щодо невиконання умов спадкового договору від 08.05.2018, за конкретно визначеними обов`язками, конкретний час такого невиконання відповідачкою, підстави невиконання набувачем за наявного би розпорядження відчужувача по кожному обов`язку зокрема, а також обумовлення сторонами виконання такого договору за місцем іншого проживання відчужувача.

Невиконання спадкового договору відповідачкою саме в період проживання позивача в м. Снятині не можуть бути підставою для розірвання спадкового договору, оскільки діти позивача узгодили можливість такого проживання батька в різні періоди пори року з кожним з них, а з лютого 2021 року відповідачка не виконувала умови договору з поважних причин - зміна місця проживання відчужувача та фактична відмова від таких послуг з його боку.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів про невиконання відповідачкою умов спадкового договору та істотних порушень умов спадкового договору.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що зі сторони відповідачки не надано жодних доказів того, що остання намагалася виконувати обов`язки по оскаржуваному договору.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13).

В контексті доведеності стороною підстав для розірвання спадкового договору, колегія апеляційного суду звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків та порушення умов спадкового договору.

Доводи апелянта про те, що судом помилково визначено обставини щодо виконання чи невиконання відповідачем умов оскаржуваного спадкового договору слід розглядати виключно в межах з травня 2018 року по січень-лютий 2021 року є невірними. Судом першої інстанції досліджувалися зокрема і обставини щодо виконання відповідачкою зобов`язань за спадковим договором з часу його укладення, тобто з травня 2018 року по січень-лютий 2021 року, що відображено у оскаржуваному рішенні.

Обставини, які були встановлені судом першої інстанції, вказують, що набувачка ОСОБА_2 в певні періоди часу не могла особисто виконувати свої обов`язки по виконанню умов спадкового договору, зокрема з підстав переїзду відчужувача ОСОБА_1 з місця свого проживання, а також з підстав вчинення таких перешкод її братом ОСОБА_5 .

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на ненадання відповідачкою доказів, які б унеможливлювали виконання нею своїх зобов`язань.

Суд першої інстанції встановив і відповідачка ствердила, що ОСОБА_1 потребував догляду після перенесеної тяжкої хвороби і саме з його ініціативи був укладений спадковий договір, який в подальшому неодноразово ним коригувався до остаточного варіанту. Підтвердженням цього є саме спадкового договір і факт його підписання сторонами та посвідчення приватним нотаріусом. Також слід зазначити, що позивач не вказував, що спадковий договір був укладений без його згоди чи ініціативи, чим спростовуються доводи апелянта щодо обставин укладення сторонами спадкового договору.

Щодо доводів апелянта про те, що суд не надав належної оцінки стану здоров`я позивача, то судом першої інстанції було вказано про те, що з 2012 року ОСОБА_1 хворів, мав встановлену ІІІ групу інвалідності. У квітні 2017 року ОСОБА_1 переніс інсульт, неодноразово проходив лікування у медичних закладах і в подальшому потребував стороннього догляду, що підтверджується документами, які містяться у матеріалах справи.

Оскільки умовами спадкового договору не передбачено виконання обов`язків набувачем поза межами проживання відчужувача, тому необґрунтованими є доводи представника ОСОБА_1 про можливість надання відповідачкою йому догляду за місцем його перебування у м. Снятин з початку 2021 року по даний час.

Крім того, викладення змісту певних обов`язків набувача за п.2.1 договору, зокрема, забезпечувати проведення прибирання квартири АДРЕСА_2 та прати постільну білизну не менше раз в тиждень, здійснювати приготування їжі не менше одного разу на день, свідчить про домовленість сторін щодо місця виконання зобов`язань за спадковим договором саме у квартирі у м. Івано-Франківську.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ч. 1 ст. 202 СК України, та неправильно визначено характер правовідносин між позивачем та сином, не заслуговують на увагу та виконання обов`язків сином щодо батька не були предметом спірних правовідносин.

Щодо доводів апелянта про залишено поза увагою суду аргументи позивача щодо того, що відповідачка разом із своїм чоловіком заволоділи транспортним засобом позивача шляхом оформлення між собою договору купівлі-продажу.

Слід зазначити, що з приводу автомобіля не було заявлено позовних вимог, тому питання щодо законності розпорядження ним не є предметом спору, отже судом першої інстанції вказуючи про наявність такого майна, не мав надавати уваги цим аргументам.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, показанням свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки набувач надала належні та допустимі докази на підтвердження виконання нею умов спадкового договору. Відсутні докази, що ОСОБА_2 не виконувала обов`язки набувача та не надавала допомогу ОСОБА_1 . Судом встановлено відсутність вини відповідачки в неналежному виконанні умов спадкового договору у період проживання позивача в м. Снятин.

ОСОБА_2 забезпечувала виконання спадкового договору за місцем проживання позивача в м. Івано-Франківську, зміна ж місця проживання та одностороння відмова ОСОБА_1 від послуг не є ухилянням відповідача від виконання умов договору.

Врахувавши зміст спадкового договору, обов`язки набувача, суть спору між сторонами, колегія апеляційного суду вважає, що відповідачка вживала відповідні заходи для створення умов щодо належного виконання умов спадкового договору, тому не доведені є вимоги позову та доводи позивача про наявність підстав для його розірвання в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 травня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин