Єдиний унікальний номер 725/7409/22
Номер провадження 2/725/956/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючої судді Піхало Н.В.

за участю секретаря судового засідання Соник А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (Акціонерного товариства «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що станом на дату подачі позову АТ «Альфа Банк» є правонаступником прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», а тому позивачу належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

При цьому, зазначав, що 20.03.2006 року між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк, правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №91, відповідно до якого, банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 69 300,00 дол. США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №91 ОСОБА_4 як «іпотекодавець» передав в іпотеку: квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням боржником своїх зобов`язань, банком було в позасудовому порядку звернуто стягнення на предмет іпотеи й відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.09.2021 р. № 277008594, право власності на: квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк»).

Крім того, зазначав, що на даний час згідно довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - власником якої є АТ «Альфа Банк» зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 й відповідно банк звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Вважає, що такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

На підставі викладеного, просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати в розмірі 2481 грн. 00 коп.

Представник позивача АТ «СЕНС БАНК» Матвійчук М.З. в судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. При цьому, зазначав, що станом на дату укладення іпотечного договору, а саме 20.03.2006 року ( ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою відмінною від адреси предмета іпотеки, а саме в АДРЕСА_3 , коли предмет іпотеки знаходиться за адресою по АДРЕСА_2 , тобто один з відповідачів зареєстрував місце проживання за адресою знаходження предмета іпотеки після укладення договору іпотеки.

При цьому, іпотекодержатель не надавав дозволу на здійснення такої державної реєстрації місця проживання відповідача в предметі іпотеки, тобто реєстрація відповідача у спірний житловий будинок відбулася всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV, а тому така реєстрація місця проживання була вчинена з порушеннями вимог закону та договору іпотеки відповідачів у предметі іпотеки, та не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. На підставі вищевикладеного просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву в якій просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, а обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому вказував, що відповідачі проживають у квартирі та там знаходяться їх речі, а також не перебувають у сімейних стосунках з позивачем, то належним способом захисту буде вимога про виселення, а не про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Крім цього, вказував, що належне відповідачам майно (житло) було придбано не за кредитні кошти, то відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, їх виселення не допускається без надання іншого постійного житлового приміщення. На підставі вище викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту №91, згідно якого Банк наддав ОСОБА_4 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 69 300,00 дол.США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №91, між ОСОБА_4 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 20 березня 2006 року укладено іпотечний договір №91, на підставі якого ОСОБА_4 передав в іпотеку Акціонерно комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення AT «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15 жовтня 2019 року, АТ «Укрсоцбанк» припинено шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» й відповідно правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк є АТ «Альфа-Банк», починаючи з 15 жовтня 2019 року.

12.08.2022 року, рішенням позачергових загальних зборів АТ «Альфа Банк» було вирішено змінити найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «СЕНС БАНК» та затверджено нову редакцію статуту Банку, яка була погоджена НБУ 10.09.2022 року, Згідно пп.1 п.1.2 розділу першого статуту, АТ «СЕНС БАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань АТ «Альфа Банк».

При цьому, у зв`язку із невиконання боржником своїх зобовязхань за кредитним договором, відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» до AT «Альфа Банк» перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 та належала на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Крім того, реєстрація права власності за позивачем на спірне нерухоме майно підтверджується й витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.09.2021 р. № 277008594, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (АТ «СЕНС БАНК»).

Як вбачається з вимоги АТ «Альфа Банк» про добровільне виселення надісланої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Альфа Банк» вимагало від мешканців вказаного житлового приміщення добровільно звільнити вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку, а також від звільнення вказаного приміщення від особистих речей.

Разом з тим, дана вимога відповідачами не була виконана, у зв`язку із чим банк змушений звернутися до суду з позовом в порядку ст. 391 ЦК України.

Так, згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, звертаючись до суду, банк вказуючи на те, що будучи новим власником іпотечного майна, позбавлений права вільно володіти та користуватися ним, оскільки у спірному приміщення значаться зареєстроваими колишні власники, а тому просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку.

Так, відповідно до статті 1 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленомузакономпорядку (частина другастатті 35 зазначеного Закону).

У частині третій статті 33 Закону визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду); позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина першастатті 36 Закону № 898-IV).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина другастатті 36 Закону ).

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього ж Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього ж Закону.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина першастатті 37 Закону).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону ).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга).

За положеннямистатті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно іззаконом`та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина другастатті 109 ЖК УРСР).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосуваннястатті 40 Закону № 898-IVтастатті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина другастатті 109 ЖК УРСРустановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положеннястатті 40 Закону № 898-IV, так і нормастатті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другійстатті 40 Закону№ 898-IVта у частині третійстатті 109 ЖК УРСР процедури.

Разом з тим, у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чиномю, аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Разом з тим, як убачається зі змісту заявленого позову, позивачем питання щодо виселення відповідачів зі спірної квартири не ставилося, а банк просив лише усунути перешкоди у володінні та користуванні належним йому на праві власності майном шляхом визнання попередніх власників такими, що втратили право користування квартирою.

Так, відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами 1, 3 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України містить положення про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведе свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки колишній власника житла втратив право користування житлом.

Крім того, відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири.

Право членів сім`ї власника житла на проживання в ньому не є безумовним з огляду на те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) у особи, членом сім`ї якої вона є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п. 1 ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст. 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ст. 2).

Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст. 33).

Частиною 1 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Згідно зі статтями 150, 156 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, внаслідок невиконання кредитних зобовязань, відповідачів втратили право власності на предмет іпотеки, який було звернути згідно умовом кредитного договору в позасудовому порядку відповідно до ст. 37 Закону україни «Про іпотеку». При цьому, законність звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі не сопорювали й відповідно доказів на спростування вказаного суду не наддали.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що колишній власник житла, а також інші особи, які зареєстровані у спірній квартирі, є такими що втратили право власності та відповідно право користування жилим приміщенням.

При цьому, судом взято до уваги, сформульовані висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки (Постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17 (провадження № 61-11497св21).

Крім того, як вставнолено судом, станом на дату укладення іпотечного договору 20.03.2006 року ( ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою відмінною від адреси предмета іпотеки, а саме в АДРЕСА_3 , коли предмет іпотеки знаходиться за адресою по АДРЕСА_2 .

Згідно з вимогами частини третьоїстатті 9 Закону, іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто реєстрація відповідача ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_3 у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV.

Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки відповідача ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_3 у квартирі, яка є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про визннання ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_3 такою, що втратив право користуватися квартирою АДРЕСА_2 .

Вищевказані обставини, узгоджуються з правовою позицією Великиої Палата Верховного Суду яка викладена у постанові від 22 березня 2023 року (справа №361/4481/19 провадження №14-109цс22).

Проте, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

З огляду на викладене суд вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований й у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання рішення слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4-13,19,76-81,89,206,259,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (Альфа-Банк) - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ) такими, що втратили право користування - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ) на користь акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (Альфа - Банк) (03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100, , МФО 300346, п/р № НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 ( дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривні 00 копійок в рівних частках з кожного.

Зупинити виконання рішення на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н.В. Піхало