Номер провадження: 22-ц/813/5590/23
Справа № 522/2901/23-Е
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/2901/23-Е

Номер провадження: 22-ц/813/5590/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Державний реєстратор прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілова Олена Іванівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні виділені матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілової Олени Іванівни про визнання незаконним та скасування реєстраційних дій державного реєстратора прав на нерухоме майно, за апеляційною скаргою адвоката Бардука Віктора Іордановича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року про відмову в забезпеченні позову,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконними проведення реєстраційних дій державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілової О.І. від 21.12.2022 року, якими припинено право власності на належне ОСОБА_1 майно - будинок АДРЕСА_1 ; 2) скасувати реєстраційні дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілової О.І. проведені нею 21.12.2022 року, якими припинено право власності на належне ОСОБА_1 майно - будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 03.01.2023 року вона отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що 21.12.2022 року о 18:57:49 год. державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфіловою Оленою Іванівною було припинено право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, загальною площею - 132,3 кв. м., житловою площею - 48,1 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1 .

Підставою припинення права власності зазначено рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2021 року по справі № 947/2949/20 та постанова Одеського апеляційного суду від 30.09.2021 року по справі № 947/2949/20.

Будинок, який на праві власності належить ОСОБА_1 , знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , та розташований на території Дачно-садового товариства «Маяк-2».

12.02.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ДСТ «Маяк-2», про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та виселення ОСОБА_1 з дітьми із дачного будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2021 року по цивільній справі № 947/2949/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2021 року, визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція Державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43307417 від 02.10.2018 року, на підставі якого право власності зареєстровано за ОСОБА_1 на дачний будинок, загальною площею - 132,3 кв. м., житловою площею - 48,1 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1 . У задоволенні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення ОСОБА_1 суд відмовив.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.07.2022 року (справа № 947/2949/20 провадження № 61-18260св21) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30.09.2021 року залишено без змін.

Вищезазначеними рішеннями судів було скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого право власності зареєстровано за ОСОБА_1 .

Разом з тим, набутого ОСОБА_1 права власності на вищевказаний будинок ніяким судовим рішенням остання не була позбавлена.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Позовні вимоги щодо припинення права власності на будинок не заявлялись та судом не розглядались, рішення судом з цього приводу не ухвалювалося.

У державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілової О.І. були відсутні правові підстави для проведення реєстраційних дій щодо припинення права власності ОСОБА_1 на спірне майно (а. с. 1 - 5).

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У заяві про забезпечення позову адвокат Бардук В.І., діючий від імені ОСОБА_1 , просить застосувати заходи забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу державному реєстратору прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфіловій Олені Іванівні, будь-яким державним реєстраторам, державним реєстраторам КП «Право», нотаріусам та іншим суб`єктам державної реєстрації до вирішення цієї справи по суті проводити будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна дачного будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що 21.12.2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфіловою О.І. було припинено право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, загальною площею - 132,3 кв. м., житловою площею - 48,1 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1 . Підставою внесення вказаного рішення було рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2021 року по справі №947/2949/20, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2021 року.

Набутого ОСОБА_1 права власності на вищевказаний будинок ніяким судовим рішенням остання не була позбавлена. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності.

У державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілової О.І. були відсутні правові підстави для проведення реєстраційних дій щодо припинення права власності ОСОБА_1 на спірне майно.

На підставі вказаного, існує реальна загроза протиправного відчуження будинку, який належить на праві власності ОСОБА_1 (а. с. 38 - 42).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви адвоката Бардук В.І., діючого від імені ОСОБА_1 , про забезпечення позову.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником необґрунтовано та не доведено співмірність заявленого заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Об`єкт нерухомого майна, щодо якого заявник просить заборонити вчиняти дії, не є предметом розгляду даного позову, в якому заявлені вимоги немайнового характеру.

Предметом позову є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню. Тому у суду відсутні підстави вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду (а. с. 72 - 72 зворотна сторона).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Бардук Віктор Іорданович, діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній сказі просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року про відмову в забезпеченні позову. Постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) суд першої інстанції не у повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи; 2) помилковими є посилання суду першої інстанції щодо вимоги про застосування забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (а. с. 76 - 84).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.04.2023 року апеляційну скаргу адвоката Бардука В.І., діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року про відмову в забезпеченні позову залишено без руху (а. с. 97 - 97 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бардука В.І., діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року про відмову в забезпеченні (а. с. 104 - 104 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року призначено справу до розгляду (а. с. 105).

У судовому засіданні адвокат Бардук В.І., діючий від імені ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу задовольнити. Оскаржувану ухвалу скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Бардука В.І., діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції частково не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у забезпеченні позову. Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення в частині обґрунтування підстав відмови у забезпеченні позову.

Мотиви частково прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи колегія суддів приймає частково, з огляду на наступне.

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, заявник просить забезпечити позов шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме - відповідачу державному реєстратору прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфіловій Олені Іванівні, будь-яким державним реєстраторам, державним реєстраторам КП «Право», нотаріусам та іншим суб`єктам державної реєстрації до вирішення цієї справи по суті проводити будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна дачного будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .

Однак, відповідно до змісту оскаржуваної ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року, судом в мотивувальній частині ухвали вирішується питання щодо застосування забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Отже, помилковими є посилання суду першої інстанції на неможливість застосування забезпечення позову шляхом накладення арешту.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19).

При оцінці зазначеної співмірності, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року № 753/22860/17, провадження № 14 88цс20).

Однак колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Разом з тим, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а метою забезпечення позову повинно бути неможливість чи утруднення виконання судового рішення, якщо позов буде задоволено.

Таким чином для того, щоб було вжито заходи для забезпечення позову у справі заявнику необхідно довести факт того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Без встановлення наявності таких обставин вжиття заходів для забезпечення позову є неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема заборона вчиняти певні дії. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі

№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про скасування рішень про державну реєстрацію.

В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому помилковими є посилання апелянта, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, запропонований заявником захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, як на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Бардука Віктора Іордановича, діючого від імені ОСОБА_1 , є частково обґрунтованим, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного обґрунтування відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування підстав відмови у забезпечені позову, за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 353, пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову, після її перегляду в апеляційному порядку, не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бардука Віктора Іордановича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 року про відмову в забезпеченні позову змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В решті ухвалу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 24 травня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе