Справа № 932/7368/22 Провадження № 2/932/356/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Кудрявцевої Т.О., розглянувши в м. Дніпрі за правилами спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

08.12.2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у період з 25 жовтня 2021 року по 29 липня 2022 року він знаходився у трудових відносинах з Приватним Акціонерним товариством «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . Під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем з боку останнього було нарахована за лютий 2022 року, але не виплачено заробітну плату у розмірі 17290 грн. 00 коп. та допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 21.02.2022 по 25.02.2022 у розмірі 4 150 грн. 70 коп., що підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 16.11.2022 року. 29 липня 2022 року він був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ, згідно наказу № 75-ок від 29.07.2022 року.

Позивач у позові посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Незалежно від підстав звільнення Кодекс Законів про працю України зобов`язує відповідача (роботодавця) в день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення. Однак, відповідач не виконав вимоги ч. 1 ст. 47 КЗпП України та копію наказу про звільнення на день подачі позовної заяви йому не надав для ознайомлення; в день його звільнення 29.07.2022 року відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, чим порушив ч. 1 ст. 116 КЗпП України. 06.10.2022 року він направив через Укрпошту відповідачу заяву про надання згоди надсилання трудової книжки поштою, про здійснення розрахунку з відповідачем та про повідомлення його письмово про суми, нараховані при звільнені, але відповідач з невідомих йому причин відмовився в отриманні даної заяви. 29.10.2022 року він знову направив зазначену вище заяву через Нову пошту, яку відповідач отримав 01.11.2022 року, проте на день подачі позовної заяви відповідач ніяк не відреагував на вказану заяву.

У позові позивач також вказує на те, що згідно даних Пенсійного фонду України йому було нараховано, але невиплачено наступні кошти: 17 290 грн. заробітна плата за лютий 2022 року, 4150,70 грн допомога по тимчасові непрацездатності за лютий 2022 року. Згідно його розрахунків станом на 30.11.2022 року у відповідності з нормами діючого законодавства України, відповідач повинен виплатити йому: 6 775,44 грн компенсації за невикористану відпустку, 1959,08 грн компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат, 51040,29 грн. середній заробіток за весь час затримки виплати працівникові сум при звільнені за період з 01.08.2022 по 30.11.2022 року з урахуванням його середньоденної заробітної плати, що складає 586,67 грн; 25 000,00 грн. моральної шкоди, за таких обставин, з відповідача підлягає стягненню у судовому порядку 106 215,51 грн. Крім того, вказує, що відповідач своїми незаконними діями завдав йому моральної шкоди, що призвело до порушення його конституційних прав, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, був позбавлений можливості задоволення життєвих потреб, у тому числі навіть нормального харчування, що може призвести до погіршення його стану здоров`я. Також, на день подачі позовної заяви відповідач так і не повернув трудову книжку, що призводить до незручностей його при працевлаштуванні.

Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», , на його користь заборгованість по заробітній платі 17 290,00 грн. 00 коп., заборгованість по лікарняному 4 150,70 грн. 70 коп., заборгованість за невикористану відпустку 6 775,44 грн. 44 коп., заборгованість щодо втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат 1 959,08 грн. 08 коп., середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні 51 040,29 грн. 29 коп., моральну шкоду 25 000 грн. 00 коп.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2022 року для розгляду даної справи була визначена суддя Бакуменко А.В., якою ухвалою від 13.12.2022 року відкрито провадження у справі та визначено про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

19.12.2022 року до суду від позивача надійшли письмові Додаткові пояснення у справі.

Відповідно до Розпорядження № 34 від 06.02.2023 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2023 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою від 07.02.2023 року суддею прийнято справу до провадження, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

09.02.2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська поштою від Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» надійшов письмовий Відзив на позовну заяву, датований 25.01.2023 року, в якому відповідач просив задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні у розмірі 13 918,45 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, заборгованість по лікарняному 3 341,31 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5454,23 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, усього 22 713,99 грн., в задоволенні іншої частині позовних вимог просив відмовити. В обгрунтування заперечень проти позову у Відзиві зазначено про те, що відповідач частково заперечує проти позовних вимог позивача та вказує на те, що на дату подання відзиву грошові кошти, невиплачені при звільненні позивача, складаються з заборгованості по заробітній платі при звільненні у розмірі 13 918,45 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, заборгованості по лікарняному 3 341,31 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5454,23 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, усього станом на 13.01.2023 року складає 22 713,99 грн., без відрахування всіх обов`язкових платежів 28 216,14 грн., як зазначив позивач у позовній заяві. Також у Відзиві зазначено, що відповідач в період з 01.03.2022 по 29.07.2022 року був відсутній на робочому місці як і значна більшість працівників підприємства, але в умовах воєнного стану не був звільнений за ініціативою роботодавця. 29.07.2022 року на підставі особистої заяви, надісланої засобом електронного зв`язку, позивач був звільнений з посади заступника генерального директора з розвитку за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 75-ок від 29.07.2022 року, позивач був відсутній на роботі в день звільнення, у зв`язку з чим не був ознайомлений з наказом від 29.07.2022 року № 75-05 та не отримав трудову книжку. Відповідач вважає неправомірною вимогу щодо застосування до відповідача відповідальності за несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником за ст. 117 КЗпП, оскільки обов`язковою підставою будь-якого виду відповідальності є вина, проте у даному випадку неможливість належного виконання розрахунків із звільненим працівником сталася не з вини відповідача. Основним видом діяльності АТ «НВО «Созидатель» є будівництво житлових та нежитлових будівель, та підприємство отримує основний дохід з операцій, пов`язаних з будівництвом та реалізацією нерухомого майна. З початком військової агресії російської федерації проти України з 24.02.2022 року та дедалі більше суттєво знизилися надходження від господарської діяльності товариства, що пов`язано з падінням попиту на будівництво нової нерухомості через загрозу її знищення, та загальною ситуацією невизначеності та призупинення господарської діяльності, окремою проблемою стало звільнення та іноді раптовий виїзд за кордон окремих працівників, що створило додаткові трудності в роботі підприємства. Вважають, що неможливість виконання зобов`язань виникла у відповідача через обставини, які мають характер форс-мажору, які мали безпосередній вплив на роботу відповідача та його здатність виконувати фінансові та інші зобов`язання та в даному випадку підлягає застосування норма ч.3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та необхідно врахувати зміст листа від 28.02.2022 року Торгово-промислової палати України. Також вважали такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 25000,00 грн., посилаючись на ненаданням позивачем доказів таким вимогам.

У наданій суду Відповіді на відзив, яка надійшла до суду 07.02.2023 року через систему «Електронний суд», позивач просив задовольнити у повному обсязі його позов та зазначив, що 01 лютого 2023 року він отримав відзив на позовну заяву від 25.01.2023 № 0012-2023, з яким частково не згоден з наступних підстав. Щодо невиплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку - відповідач погодився з доводами у позовній заяві та підтвердив, що позивачу при звільненні не виплачені грошові кошти, а саме: 17 290 грн. заробітна плата за лютий 2022 року, 4150,7 грн. лікарняний (допомога по тимчасовій непрацездатності) за лютий 2022 року та 6 775,44 грн. компенсації за невикористану відпустку. Щодо форс-мажорних обставин та застосування відповідачем норми ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 01.07.2022 № 2352-IX зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 цього Закону № 2352-IX у період воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця тільки у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. 29 липня 2022 року ним - позивачем була написана власноруч заява про звільнення з займаної посади та відразу одразу передана до канцелярії відповідача. Також, 04 серпня 2022 року він відправив засобами електронного зв`язку (Viber) фото оригіналу заяви працівнику відповідача з кадрових питань. Вказує на те, що крім діяльності з отримання прибутку є будівництво житлових та нежитлових будівель, у відповідача ще є ряд статей прибутку його господарської діяльності, зокрема, комплексне обслуговування об`єктів, управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту. Відповідач довідку за період з 01.02.2022 по 31.12.2022 року з податкової або з іншого державного органу, що підтверджує доходи з усіх джерел не надав. Крім того, відсутність попиту на будівництво житлових та нежитлових будівель відповідачем не пов`язано з військовою агресією проти України; як до військової агресії так і під час її дії попит на будівництво у відповідача більш менш був однаковий, на даний час і до війни у відповідача в проекті одне будівництво ЖК «Тріумф» за адресою: АДРЕСА_1 , даний проект будується з порушенням норм чинного законодавства України у сфері будівництва, а саме, без договору оренди земельної ділянки здійснюється будівництво та продаж житлових/нежитлових приміщень у зазначеному комплексі ще за довго до початку війни. Також відповідно до рейтингу компаній забудовників у відповідача рейтинг склав 161 бал з 216 можливих, це середня оцінка, що підтверджується Індексом надійності новобудови ЖК «Тріумф», розробленим фахівцями компаній BildControl.ua та Domik.ua. Попит на будівництво ЖК «Тріумф» як до початку військової агресії проти України так і на протязі неї більш/менш однаковий, у зв`язку з відсутністю договору оренди земельної ділянки у відповідача. Все це в сукупності дає можливість зробити висновок, що твердження відповідача щодо зниження у нього попиту на купівлю житлових та нежитлових приміщень у зв`язку з війною не відповідає дійсності та вводить в оману суд. Також, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одними із видів господарської діяльності відповідача є управління нерухомим майном за винагороду, а також здача в оренду офісних та нежитлових приміщень, з яких отримує значний дохід свого підприємства. Твердження відповідача, що у нього знизився попит на продаж житлових і нежитлових приміщень, у зв`язку з чим знизилась дохідна частина його бюджету не відповідає дійсності (отримує дохід з інших вказаних джерел). 06 грудня 2022 року Уряд прийняв постанову № 1364, якою визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», затвердженого наказом від 22.12.2022 № 309 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, м. Дніпро не значиться. Тому, вважає, що посилання відповідача на ч. 3 ст. 10 Закону № 2352-IX, яка на його думку є підставою звільнення від відповідальності, за порушення строків оплати праці в частині доведеності на території м. Дніпра бойових дій, що пов`язано з діяльністю відповідача, є безпідставним.

Позивач також зазначає, що у своєму відзиві відповідач посилається на лист від 28.02.2022 Торгово-промислової палати України як на факт засвідчення настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Відповідно до Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. З огляду на це, суд зробив висновок, що не є достатнім формальне посилання на лист ТПП, оскільки посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, відповідачу потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо, тому що суд має досліджувати докази в сукупності. Таким чином, підсумовуючи вищевикладені висновки Верховного Суду, слід звернути увагу на те, що існування листа ТПП не є звільненням від відповідальності за невиконання зобов`язань, що в свою чергу не може слугувати як доказ та/або твердження, що є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та незаконними діями відповідача. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. позивач зазначив, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах ухвалив постанову у справі № 6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і зробив правовий висновок, про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється зокрема статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На наявність підстав для стягнення моральної шкоди, за твердженням позивача, також вказують положення статті 23, ч.1 статті 1167 ЦК України, роз`яснення у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами); правова позиція Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц; постанові від 18.01.2018 у цивільній справі №362/7161/15-ц.

Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Відповідно до положень ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні.

У разі невиконання такого обов`зку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у якій зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20 провадження № 61-11175св21 вирішуючи спір про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, беручи до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), зазначає про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Оскільки у день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу заробітної плати при звільненні, суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органі розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року, справа № 682/3060/16-ц, зроблено висновок, що відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21 лютого 2019 року, справа № 225/4384/16-ц, вказано, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Посилання заявника на те, що існує два варіанти стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку - по день проведення фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду, і законом не передбачено одночасне застосування обох вказаних варіантів (застосування одного варіанту виключає застосування іншого), є неспроможними, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено висновок, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати).

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц та постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, у період з 25 жовтня 2021 року по 29 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Приватним Акціонерним товариством «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», працював на посаді заступника генерального директора голови правління АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» з розвитку, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 та не заперечувалось відповідачем.

29.07.2022 року позивачем на адресу АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» було направлено заяву про звільнення 29.07.2022 року із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Наказом від 29.07.2022 року № 75-ок позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи за угодою сторін, за п.1 ст. 36 КЗпП України.

У день звільнення відповідачем не було видано позивачу копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та не проведено розрахунки у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, таким чином, позивачеві не було виплачено всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, а також не видано трудову книжку.

В зв`язку з зазначеним, 06.10.2022 року позивач ОСОБА_1 направив через Укрпошту відповідачу АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» заяву, в якій просив надіслати йому належним чином оформлену трудову книжку поштою на адресу АДРЕСА_2 ; здійснити розрахунок з ним з лютого 2022 року по день звільнення та повідомити його письмово про суми, нараховані йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), відповідь на заяву позивач не отримав, в зв`язку з чим повторно направив таку ж заяву на адресу відповідача 29.10.2022 року.

Листом від 01.12.2021 року за № 0195-2022 Приватне Акціонерне товариство «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на підставі заяви, отриманої 03.11.12022 року, повідомило, зокрема, позивача про те, що його було звільнено 29.07.2022 року за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (наказ № 75-ОК від 29.07.2022 р.) згідно заяви про звільнення, отриманої поштовим зв`язком; про те, що у день звільнення йому було надіслано лист про отримання трудової книжки з повідомленням та копія наказу про звільнення, але для отримання трудової книжки та розрахункових виплат він на підприємство не з`явився. Також у цьому листі зазначено про направлення довідки про заборгованість по заробітній платі та повідомлено про те, що трудова книжка позивача загублена.

Таким чином, встановлено, що під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» з боку останнього була нарахована за лютий 2022 року, але не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 17 290 грн. 00 коп. та не була виплачена допомога по тимчасові непрацездатності за лютий 2022 року у розмірі 4 150 грн. 70 коп. (лікарняний), що підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 16.11.2022 року. Також, позивачу не була виплачена заборгованість за невикористану відпустку в сумі 6 775,44 грн. 44 коп.

Відповідно до Довідки від 18.01.2023 року № 0009-2023, наданої суду Приватним Акціонерним товариством «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», станом на 13.01.2023 року заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 складає 22 713,99 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, ця сума складається з: борг по невиплаченій заробітній платі при звільненні - 13 918,45 грн., з лікарняних (допомога по тимчасовій непрацездатності) за лютий 2022 року - 3341,31 грн., компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 5454,23 грн.

Зі змісту наданого суду відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач підтверджує, що при звільненні позивачу не було здійснено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, проте частково заперечував проти позовних вимог позивача та вказував на те, що на дату подання відзиву грошові кошти, невиплачені при звільненні позивачу, складаються з заборгованості по заробітній платі при звільненні у розмірі 13 918,45 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, заборгованості по лікарняному 3 341,31 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5454,23 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, що всього станом на 13.01.2023 року складає 22 713,99 грн. Зазначено у відзиві, що відповідач в період з 01.03.2022 по 29.07.2022 року був відсутній на робочому місці як і значна більшість працівників підприємства, але в умовах воєнного стану не був звільнений за ініціативою роботодавця. 29.07.2022 року на підставі особистої заяви, надісланої засобом електронного зв`язку, позивач був звільнений з посади заступника генерального директора з розвитку за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 75-ок від 29.07.2022 року, позивач був відсутній на роботі в день звільнення, у зв`язку з чим не був ознайомлений з наказом від 29.07.2022 року № 75-05 та не отримав трудову книжку.

Посилаючись на зазначене, відповідач просив частково задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні у розмірі 13 918,45 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, заборгованості по лікарняному в сумі 3 341,31 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5454,23 грн. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, усього 22 713,99 грн.; суми, що підлягають стягненню з АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на користь позивача відповідач просив визначити з урахуванням утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, в іншій частини позовних вимог відмовити.

Зважаючи на те, що судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем у день звільнення позивача та власне до теперішнього часу не були виплачені належні йому від АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» грошові кошти, суд вважає за необхідне стягнути з АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 17 290 грн. 00 коп., допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 4 150,70 грн. 70 коп., заборгованість за невикористану відпустку 6775 грн. 44 коп., без урахування податків і зборів.

З огляду на те, що суд в ході розгляду даної справи встановив, що з вини відповідача позивачу при звільнені не було виплачено належні йому суми у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки цих виплат, в межах заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що на час роботи на посаді посадовий оклад позивача відповідно до штатного розкладу становив 17600,00 грн., в період з 21 лютого 2022 по 25 лютого 2022 року позивач перебував на лікарняному; 29.07.2022 року позивач був звільнений з займаної посади за угодою сторін і середній заробіток за весь час затримки виплати працівникові сум при звільненні слід рахувати, виходячи з кількості робочих днів, що становлять 87 днів, тобто за період з 01.08.2022 по 30.11.2022 року, що в межах заявлених позивачем позовних вимог складає 51040,29 грн. з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача складає 586,67 грн., кількість робочих днів, за які не здійснено відповідачем розрахунок, становить 87 днів, 586,67 грн. х 87 днів = 51040,29 грн. і ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд вважає необгрунтованими зазначені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача, що заборгованість по сплаті заробітної плати, тимчасовій непрацездатності та компенсації за невикористану відпустку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів, зважаючи на наступне.

У постанові у справі № 359/10023/16-ц, провадження N 61-14794св18, від 18.07.2018 року Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, зазначивши, що, ухвалюючи рішення, суд визначив суму, що належить до виплати працівникові, а підприємство змінило суму виплати, утримавши з неї прибутковий податок і військовий збір, у зв`язку з цим попередні суди вирішили, що боржник виплатив працівникові не всю призначену судом суму, Верховний Суд визнав ці висновки судів такими, що не повною мірою відповідають положенням законодавства. З одного боку, суд не повинен був розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого у резолютивній частині рішення суд повинен був указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів.

Верховний Суд зазначив, що основні моменти стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати. Зокрема, відповідно до порядку під час обчислення середньої заробітної плати включаються: основна зарплата, доплати і надбавки, премії, винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років. Усі виплати включаються до розрахунку середньої заробітної плати в тому розмірі, у якому їх нараховано, без виключення сум відрахування на податки та стягнення аліментів. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Тобто суд під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

Суд також вважає такими, що не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача, який зазначив про те, що оскільки обов`язковою підставою будь-якого виду відповідальності є вина, проте у даному випадку неможливість належного виконання розрахунків із звільненим працівником сталася не з вини відповідача. У відзиві на позовну заяву зазначено, що основним видом діяльності АТ «НВО «Созидатель» є будівництво житлових та нежитлових будівель, та підприємство отримує основний дохід з операцій, пов`язаних з будівництвом та реалізацією нерухомого майна; з початком військової агресії російської федерації проти України з 24.02.2022 року та дедалі більше суттєво знизилися надходження від господарської діяльності товариства, що пов`язано з падінням попиту на будівництво нової нерухомості через загрозу її знищення, та загальною ситуацією невизначеності та призупинення господарської діяльності, окремою проблемою стало звільнення та іноді раптовий виїзд за кордон окремих працівників, що створило додаткові трудності в роботі підприємства. Зазначено, що неможливість виконання зобов`язань виникла у відповідача через обставини, які мають характер форс-мажору, які мали безпосередній вплив на роботу відповідача та його здатність виконувати фінансові та інші зобов`язання та в даному випадку підлягає застосування норма ч.3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та необхідно врахувати зміст листа від 28.02.2022 року Торгово-промислової палати України.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ (Закон № 2136) визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Однак, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці, не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2136 визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Статтями 4 та 5 Закону № 2136 встановлені особливості звільнення працівників у період дії воєнного стану. При цьому, зазначеними статтями не передбачено змін щодо розрахунку з працівниками при звільненні.

Відповідні роз`яснення щодо розрахунків з працівником при звільненні були надані Міністерством економіки України у листі від 17.05.2022 № 4706-06/25215-07.

Отже, у разі звільнення працівника всі суми, що належать йому від роботодавця (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку тощо), мають бути виплачені працівникові за рахунок коштів роботодавця з урахуванням вимог, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Суд вважає необгрунтованими посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на лист від 28.02.2022 року Торгово-промислової палати України як на факт засвідчення настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Відповідно до Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. З огляду на це, суд зробив висновок, що не є достатнім формальне посилання на лист Торгово-промислової палати, оскільки, посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, відповідачу потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо, тому що суд має досліджувати докази в сукупності.

Суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності вказаних ним форс-мажорних обставин на час необхідності виконання відповідачем зобов`язання по виплаті позивачу при звільненні всіх належних йому до сплати сум, та як саме проявився форс-мажор під час виконання цих зобов`язань.

Крім вищевказаних позовних вимог позивач у позові також просить стягнути з відповідача заборгованість щодо втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат в сумі 1959,08 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року, справа №1540/3742/18, зазначено, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці» так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.

Зважаючи на вищезазначену правову позицію, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості щодо втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат в сумі 1959,08 грн.

Також у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у сумі 25000,00 грн., посилаючись на те, що відповідач своїми незаконними діями щодо невиплати при звільненні належних йому грошових коштів завдав йому моральної шкоди, що призвело до порушення його конституційних прав, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, був позбавлений можливості задоволення життєвих потреб, у тому числі навіть нормального харчування, що може призвести до погіршення його стану здоров`я. Також, на день подачі позовної заяви відповідач так і не повернув трудову книжку, що призводить до незручностей його при працевлаштуванні.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до змісту постанови Постанова Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/18130/16: При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Як встановлено в судовому засіданні, невиплатою відповідачем при звільненні заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу дійсно завдано моральну шкоду, що полягає у порушенні його конституційних прав, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, був позбавлений можливості задоволення життєвих потреб, можливості забезпечувати себе та свою сім`ю матеріально, у тому числі навіть гідним харчуванням, чим були порушенні нормальні життєві зв`язки позивача, він перебував в скрутному матеріальному стані та докладав додаткові зусилля для організації свого життя.

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнала, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в іншій частині дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно п.2 до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 5368,00 грн. (2684,00 грн. за вимоги майнового характеру + 2684,00 грн. за вимоги немайнового характеру про стягнення моральної шкоди).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі в сумі 17 290,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6 775 грн. 44 коп., оплату за час тимчасової непрацездатності в сумі 4 150 грн. 70 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 51 040 грн. 29 коп., а всього 79 256 грн. 43 коп. (сімдесят дев`ять двісті п`ятдесят шість гривень сорок три копійки), без урахування податків і зборів.

Стягнути з Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заподіяну моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).

Стягнути з Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», , на користь держави судовий збір в сумі 5368,00 грн. (п`ять триста шістдесят вісім гривень).

В задоволенні решти частини позовних вимог про заборгованості щодо втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати та стягнення моральної шкоди позивачу відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 17 290,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О.Кудрявцева