Номер провадження: 22-ц/813/3218/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

треті особи: ОСОБА_2 , Приватний виконавець Качурка В`ячеслав Вікторович,

розглянув в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року у складі судді Бескровного Я.В.,

встановив:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний виконавець Качурка В. В. про скасування арешту та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що 11.09.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №014/0030/82/8160, в якості забезпечення зобов`язань за яким між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу Mercedes-Benz CL500, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 . ОСОБА_1 27.06.2014 на підставі Договору купівлі-продажу прав вимог набув статусу нового кредитора у зобов`язанні та 12.05.2017 звернувся до ПАТ «Імексбанк» з повідомленням про намір звернути стягнення на предмет застави, а 15.05.2017 зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запис про звернення стягнення. 25.06.2017 позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір про задоволення вимог заставодержателя, за умовами якого право власності на заставлене майно перейшло до позивача, а кредитний договір №014/0030/82/8160 є припиненим. Посилаючись на неможливість позивача зареєструвати своє право власності на спірний автомобіль, який знаходиться під арештом, накладеним постановою Приватного виконавця Кочурка В.В. від 13.11.2020, представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Mercedes-Benz CL500, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та звільнити зазначений автомобіль з-під арешту, накладеного постановою приватного виконавця Кочурка В.В. від 13.11.2020, ВП №61245013.

Рішенням суду від 17 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача не відповідають матеріалам справи, наданим доказам та суперечать нормам чинного законодавства, яке регулює спірне питання. Ідентифікувати транспортний засіб можливо за допомогою договору застави транспортного засобу від 01.07.2007 та договору купівлі-продажу прав вимог від 27.06.2014, в яких наявний унікальний код транспортного засобу та номер автомобіля, що усуває викликані опискою у договорі про задоволення вимог заставодержателя. Крім того, наведені данні відображені у рішеннях суду у справах № 509/3335/14-ц, 520/15127/18 та 520/10725/17, а також у наданому суду першої інстанції витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Вважає, що висновки суду про те, що право позивача виникає з моменту отримання відмови органу реєстрації транспортних засобів, а сам орган має бути відповідачем у справі не відповідає сталій практиці Верховного Суду та суперечить пункту 41 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, відповідно до якого забороняється перереєстрація на нового власника та зняття з обліку транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів є відомості про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного або приватного виконавця. Отже, порушене право виникає з моменту накладення арешту, а не з моменту отримання відмови у реєстрації транспортного засобу. Також суб`єктний склад сторін у цій категорії справ визначено у пункті 2 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та відповідно до якого позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Отже, відповідачем у справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучений відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом виконують судові рішення. Щодо моменту набуття права власності за договором зазначив, що договір купівлі-продажу транспортного засобу не є правочином, що реєструється, оскільки реєстрації підлягає не правочин, а автомобіль, а також послався на статтю 334 ЦК України, відповідно до частини першої якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено законом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що 11.09.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №014/0030/82/81600.

На забезпечення зобов`язань за цим договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу Mercedes-Benz CL500, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

27.06.2014 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу прав вимог набув статусу нового кредитора у зобов`язанні та 12.05.2017 року звернувся до ПАТ «Імексбанк» з повідомленням про намір звернути стягнення на предмет застави, а 15.05.2017 зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запис про звернення стягнення.

01.07.2017 ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір про задоволення вимог заставодержателя, за умовами якого право власності на заставлене майно перейшло до позивача, а кредитний договір №014/0030/82/81600 є припиненим.

Посилаючись на неможливість зареєструвати своє право власності на спірний автомобіль, який знаходиться під арештом, накладеним постановою Приватного виконавця Кочурка В.В. від 13.11.2020, представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Mercedes-Benz CL500, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та звільнити зазначений автомобіль з-під арешту, накладеного постановою приватного виконавця Кочурка В.В. ВП №61245013 від 13.11.2020, стягувачем в якому є АТ «Державний ощадний банк України».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: з договору про задоволення вимог заставодержателя неможливо перевірити тотожність транспортного засобу, право на який просить визнати позивач; позивачем не надано доказів того, що він звертався до органу реєстрації транспортних засобів і такий орган йому відмовив; у справах про визнання права власності на транспортний засіб, стороною у справі повинен виступати орган, який відмовив у здійсненні такої реєстрації.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком про відмову у задоволенні позову, проте вважає за необхідне змінити мотиви відмови.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 317 ЦК України право власності це право володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, зазначено, що відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 ЗУ від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції ЗУ від 04 листопада 2010 року № 2677-VI).

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в позовній заяві у якості відповідача зазначено АТ «Державний ощадний банк України», як особу, в інтересах якої накладено арешт на майно.

Поряд з цим, відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ власником автомобілю Mercedes-Benz CL500, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , який у справі має статус третьої особи.

22.11.2007 між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит.

22.11.2007 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1713 від 22.11.2007.

Тобто, ОСОБА_2 є поручителем до кредитного договору укладеного між ОСОБА_4 та АТ «Державний ощадний банк України».

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 28.02.2014 стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про іпотечний кредит.

Отже, ОСОБА_2 є боржником АТ «Державний ощадний банк України».

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №Р100814 від 01.06.2021, зареєстроване обтяження у вигляді арешту на автомобіль Mercedes-Benz CL500, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 власником якого є ОСОБА_2 , а саме постановою про арешт майна боржника ВП 61245013 виданого 13.11.2020 Приватним виконавцем Качурка В.В. в інтересах АТ «Державний ощадний банк України».

Таким чином, ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про визнання права власності на автомобіль до АТ «Державний ощадний банк України», не заявив їх до особи, яка залишається зареєстрованим власником транспортного засобу та боржником у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити залучення співвідповідача з власної ініціативи.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Позивач в порядку та строки, передбачені положенням ст. 51 ЦПК України, не скористався правом на залучення співвідповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів, саме вказаним ним відповідачем.

При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Встановивши вказані обставини справи, та врахувавши зазначені норми права, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити правові підстави відмови у задоволенні позовних вимог, так як позивачем заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем у справі може бути особа, в інтересах якої накладено арешт на майно не приймаються судом апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Предметом спору в цій справі є визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту. Вказаний автомобіль згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_2 . Клопотань про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог є пред`явлення їх до неналежного відповідача, тому рішення суду підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 16.08.2023

Головуючий:

Судді: