Справа номер 487/423/23 Головуючий суду першої інстанції Темнікова А. О.
Провадження номер 22-ц/812/958/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю. В.,

за участі представника ТУ Державного бюро розслідувань у м.Миколаєві Горнецької М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2023 року, ухвалене об 11 год 35 хв під головуванням судді Темнікової А. О. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтовував наступним.

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діяннях складу вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року зазначений вирок залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 03 листопада 2016 року ухвалою відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора.

09 березня 2016 року позивач склав заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.366, 372 КК України (службове підроблення, притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності), однак відомості за нею були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань тільки 16 березня 2017 року після судового оскарження дій працівників правоохоронних органів (кримінальне провадження №0000375).

04 вересня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси зобов`язав слідчого визнати ОСОБА_1 потерпілим та надати йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Кримінальне провадження №0000375 протягом 2017-2021 років неодноразово закривалося та поновлювалося після оскарження.

Останній раз слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва Гаврасієнко В. О. у справі №487/749/21 01 квітня 2021 року скасував постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Гарановського О. В. від 21 вересня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000375.

Встановлені слідчим суддею та перелічені в ухвалі обставини у своїй сукупності свідчать про те, що постанова слідчого Гарановського О. В. від 21 вересня 2020 року про закриття кримінального провадження є передчасною, оскільки слідчим під час досудового розслідування не повно та не всебічно досліджено всі обставини кримінального провадження, не було в повному обсязі проведено досудове розслідування по перевірці обставин викладених у заяві ОСОБА_1 від 09 березня 2016 року.

Згідно з інформацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, кримінальне провадження після винесення судом ухвали від 01 квітня 2021 року так і не було відновлено.

Позивач вказував, що своїми навмисними діями посадові особи відповідача заподіяли йому моральну шкоду, а саме з вини відповідача він змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та інших правоохоронних органів для захисту його прав, в зв`язку з чим він зазнав глибоких моральних страждань. Вказане призвело до погіршення відносин з оточуючими і родичами і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я. З вини відповідача до теперішнього часу позивач перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку. Позивач відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідача, що заподіяли йому глибокі моральні і психологічні страждання.

Посилаючись на те, що підставою відшкодування моральної шкоди є не сам факт скасування прийнятих уповноваженими особами процесуальних рішень відповідача, а встановлена незаконність цих рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінального провадження, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав унаслідок неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, позивач просив стягнути на його користь із Державного бюджету України, з урахуванням уточнених позовних вимог (т.1 а.с.245-246), 300 000 грн моральної шкоди та на підставі ст.1176 ЦК України 20 000 грн майнової шкоди у вигляді сплачених ним коштів за надання правничої допомоги адвокатом у кримінальному провадженні №0000375 від 16 березня 2017 року.

Також позивач просив стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу по цій цивільній справі у сумі 5500 грн.

Позиція відповідачів у суді першої інстанції

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, проти задоволення позову заперечувало, вказуючи на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди. Що стосується позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс під час досудового розслідування, то відповідач вважав її необґрунтованою та недоведеною.

З приводу вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду цієї цивільної справи у сумі 5500 грн відповідач зазначав, що подані позивачем докази, на його думку, не є належними, оскільки договір про надання такої допомоги не містить номеру та посилання на справу, по якій адвокат представляє інтереси позивача; акт виконаних робіт не містить переліку конкретних послуг, які надавалися у цивільній справі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5500 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем було доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, яка полягала у надмірній тривалості досудового розслідування кримінального провадження №0000375, яке не є занадто складним.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн суд першої інстанції виходив із того, що така сума є достатньою та співмірною із тривалістю порушень прав ОСОБА_1 .

Вимогу ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000375, досудове розслідування якого є незавершеним, суд вважав такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку вказані процесуальні витрати не є збитками або шкодою в розумінні статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, на які вказує позивач.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, суд вважав доведеними та обґрунтованими у повному обсязі витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5500 грн.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач вказував, що суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, а тому значно занизив розмір моральної шкоди та відмовив у компенсації майнової шкоди.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, також подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_1 не було доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Доводів щодо неврахування судом неспівмірності суми витрат на професійну правничу допомогу заявлено не було.

Узагальнені доводи та заперечення осіб, які подали відзиви на апеляційну скаргу

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, подало відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому наголошено на тому, що апеляційна скарга позивача є безпідставною.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діяннях складу вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року зазначений вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора.

09 березня 2016 року позивач склав заяву про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень, передбачених ст.366, 372 КК України (службове підроблення, притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 06 квітня 2016 року по справі №522/5158/16 (провадження №1-кс/522/5792/16) було зобов`язано уповноважених осіб прокуратури Одеської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у заяві ОСОБА_1 від 09 березня 2016 року вх.№1390 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 366, 372 КК України.

Як вбачається з витягу з ЄРДР, майже через рік, а саме у березні 2017 року на виконання вказаної вище ухвали слідчого судді у ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження №0000375 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.366, ч.1 ст.372 КК України.

04 вересня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси зобов`язав слідчого визнати ОСОБА_1 потерпілим та надати йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (т.1 а.с.151).

Така пам`ятка була вручена позивачу 10 листопада 2017 року. Цього ж дня було здійснено його допит у якості потерпілого (т.1 а.с.166-169).

Кримінальне провадження №0000375 протягом 2017-2021 років неодноразово закривалося та поновлювалося після оскарження.

Останній раз слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва Гаврасієнко В. О. у справі №487/749/21 01 квітня 2021 року скасував постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Гарановського О. В. від 21 вересня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000375 (т.1 а.с.237-240).

17 травня 2021 року вказана ухвала була надіслана ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Одеській обласній прокуратурі для відновлення досудового розслідування та визначення органу досудового розслідування (т.1 а.с.232-234).

Згідно з інформацією ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, від 28.04.2023 Одеська обласна прокуратура на вищевказаний лист відповіді не надіслала, отже досудове розслідування прокуратурою не відновлено (т.1 а.с.230-231).

За такого ефективне досудове розслідування не проведено упродовж більше шести років.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно з статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд зазначає таке.

Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов`язків, а тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Відповідно до ч.1-3 ст.28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Системний аналіз частини другої статті 219, частини другої статті 294 КПК України дає підстави для висновку, що максимальний загальний строк досудового розслідування не може перевищувати дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, а у разі неможливості закінчити у вказаний строк, він може бути максимально продовжений Генеральним прокурором України чи його заступниками до дванадцяти місяців внаслідок виняткової складності провадження, тобто до двадцяти чотирьох місяців.

Згідно з дослідженими доказами кримінальне провадження №0000375 триває з 2017 року. Остаточного рішення у ньому не ухвалено. ОСОБА_1 у вказаному провадженні визнаний потерпілим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 судом зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14 зазначила, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000375 значно перевищує максимальні загальні строки, встановлені для досудового розслідування, та не відповідає критерію розумності. У зв`язку з цим він обґрунтовано встановив факт неправомірної бездіяльності посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

Колегія суддів погоджується, що позивач довів, що бездіяльність вищевказаного управління та, як наслідок, тривалий час досудового розслідування, необхідність вживати додаткові заходи шляхом неодноразового направлення звернень до органів державної влади, призвела до моральних страждань позивача і є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №201/7621/17, від 09.11.22 у справі №552/3929/20, від 12.04.2023 у справі №174/207/22.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачу завдано моральної шкоди внаслідок тривалого розслідування кримінального провадження та врахувавши принципи розумності, виваженості та справедливості, практику Верховного Суду, обґрунтовано стягнув на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Щодо відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд зазначає таке.

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

За змістом цих статей шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі вищевказаних статей Цивільного кодексу України.

Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено у статті 16 Цивільного кодексу України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про стягнення з Держави 20 000 грн шкоди, завданої внаслідок здійснення ним судових витрат за надання правничої допомоги адвокатом в період досудового розслідування кримінального провадження №0000375 від 16.03.2017 р.

Отже, за змістом позовної заяви позивач ототожнює розмір майнової шкоди із витратами на оплату правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 20.03.2017, укладеним між позивачем та адвокатом Опалько О. М., відповідно до якого позивач перерахував плату за правничу допомогу згідно з квитанцією №41 у сумі 20 000 грн (т.1 а.с.26).

Відповідно до вимог статті 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Згідно з нормами статті 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Питання розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовані ст.124 КПК України, відповідно до якої у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Отже, питання про розподіл судових витрат, понесених під час розгляду кримінального провадження, вирішується у встановленому процесуальним законом порядку судом, який ухвалив рішення у цій справі. Тому такі витрати не можуть бути відшкодовані за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №489/5045/18).

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 17.10.2018 у справі №661/3699/16, від 29.05.2019 у справі №489/5045/18, від 01.06.2020 у справі №910/12945/19.

Отже, законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в кримінальному провадженні у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди у розумінні положень чинного законодавства.

Ураховуючи зазначене, а також правову позицію Верховного Суду, доводи ОСОБА_1 , викладені у апеляційній скарзі, про наявність підстав для задоволення його вимоги про стягнення майнової шкоди у вигляді витрат на правову допомогу під час кримінального провадження, є безпідставними.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення вищевказаної вимоги є обґрунтованим та відповідає вимогам закону та правовій позиції Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Н. В. Самчишина

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.