справа 295/4070/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" та акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" про зняття арешту з майна та вирішуючи питання про закриття провадження у справі,--

В С Т А Н О В И В :

У провадженні суду перебуває вказана цивільна справа в межах якої позивач просить суд зняти арешт та заборону відчуження усього нерухомого майна, яке належить їй.

У обґрунтування власних вимог ОСОБА_1 зазначила, що із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно то Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вона дізналась, що на усе належне їй нерухоме майно відповідними постановами державного виконавця накладено арешт із забороною відчуження такого майна. Згодом, представником останньої до відповідного підрозділу державної виконавчої служби скеровано низку запитів стосовно скасування такого арешту. За наслідками розгляду даних запитів державним виконавцем повідомлено, що виконавчі провадження, в межах яких накладались вказані арешти закінчено, проте законні підстави для зняття відповідних арештів у державного виконавця відсутні. Відтак, заявниця вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Представник відповідача скерувала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечила проти позиції ОСОБА_1 та повідомила, що у державного виконавця, згідно законодавства України, у даному випадку відсутні підстави для скасування арешту з нерухомого майна позивачки. Враховуючи наведене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору скерувала до суду письмові пояснення згідно яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. У обґрунтування наведеного зазначила що, оскільки виконавчий документ на підставі якого здійснювались відповідні виконавчі провадження повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", то таке провадження не є закінченим, а відтак відсутні підстави застосування правових наслідків закінчення виконавчого провадження встановлених ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Дослідив матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини.

У приватній власності позивача перебуває садовий будинок загальною площею 32,8 кв.м., що розташовано на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, які долучено до матеріалів справи, що вказаний садовий будинок має ряд обтяжень. Дані обтяження накладено на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 598302 від 8 листопада 2010 року; постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 43460189 від 29 травня 2014 року; постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 30905839 від 27 січня 2012 року. Усі вищевказані постанови видано Богунським відділом державної виконавчої області Житомирського міського управління юстиції.

9 січня 2023 року начальником Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Савіною Н. на ім`я представника позивача за довіреністю Поліщук І.П. скеровано лист за № 033 із якого слідує, що на виконанні у зазначеному відділі виконавчої служби перебував ряд виконавчих проваджень, боржником у яких виступала позивачка. Зокрема, у даному відділі перебували виконавчі провадження в межах яких накладено арешти на майно, які позивач бажає зняти за наслідками розгляду даної справи. Так, у рамках виконавчих проваджень за № 43460189 від 27 травня 2014 року та за № 30905839 від 27 січня 2012 року державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" 25 березня 2015 року та 25 листопада 2015 року відповідно. Зазначені постанови винесено згідно Закону на момент ухвалення такого рішення. Окрім цього, ОСОБА_2 зазначила, що станом на 6 січня 2023 року відкритих виконавчих проваджень боржником по яких є ОСОБА_1 на виконанні у Богунському відділі ДВС у м. Житомирі не перебуває, однак законні підстави для зняття арештів з майна боржника у державного виконавця відсутні.

16 лютого 2023 року представником позивача за довіреністю Поліщук І.П. до Богунського відділу ДВС у м. Житомирі направлено звернення згідно якого остання просить зняти арешт на усе нерухоме майно позивачки, що накладено відповідними постановами державного виконавця в межах виконавчих проваджень, що перебували на виконанні у даному відділі.

20 березня 2023 року листом начальника Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Савіної Н. за № 23210 надано відповідь на вказане звернення згідно якої представника повторно повідомлено про виконавчі провадження, що перебували на виконанні в зазначеному відділі державної виконавчої служби стосовно ОСОБА_1 , а також вказано на дати та підстави їх закінчення. Окремо, начальником даного відділу представнику позивачки роз`яснено положення ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника та вказано на те, що у інших випадках, які не передбачено зазначеною нормою права, арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Повторно ОСОБА_3 наголошено на відсутність у державного виконавця законних підстав для зняття арештів з майна ОСОБА_1 .

Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами процесуального законодавства України, якими врегульовано зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у даній цивільній справі з огляду на наступне.

Як встановлено у ході судового розгляду справи позивач є боржником у виконавчому провадженні, відтак вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Окрім цього, у постанові Верховного суду від 24 травня 2021 року в цивільній справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) відображено правовий висновок згідно якого при встановленні фактичних обставин справи, що аналогічні обставинам даної справи, суд, у такому випадку, зобов`язаний закрити провадження у справі у порядку передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відтак, з урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне закрити провадження у даній цивільній справі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 255 ЦПК України, суд,--

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Повне рішення складено 21 серпня 2023 року.

Суддя Євген Татуйко