Постанова

Іменем України

11 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 209/467/20

провадження № 61-7923 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , OMEGA EUROPEAN LLC ,

представник ОСОБА_2 - адвокат Миронюк Катерина Геннадіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Багбая Є. Д. від 25 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. від 19 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , OMEGA EUROPEAN LLC про визнання договору позики та договору про відступлення права вимоги недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому стало відомо, що у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява

ОСОБА_2 про стягнення з нього заборгованості за договором позики

від 30 квітня 2009 року, за умовами якого він отримав від OMEGA EUROPEAN LLC у позику 125 627,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 23% річних.

Відповідно до листа представників Райффайзен банку Іржі Боуда та Романа Лажанова , датованого 30 травня 2018 року та адресованого OMEGA EUROPEAN LLC, проведена оплата в розмірі 125 627,00 доларів США з рахунку OMEGA EUROPEAN LLC на рахунок бенефіціара /5500.

Зазначав, що вищезазначений договір ним не підписувався, а отже, він є недійсним.

Також між OMEGA EUROPEAN LLC та ОСОБА_2 28 січня 2019 року було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, OMEGA EUROPEAN LLC в порядку та на умовах відступило, а ОСОБА_2 прийняла права вимоги за договором позики від 30 квітня 2009 року.

Позивач вважав, що вищезазначений договір також є недійсними, оскільки зі сторони компанії OMEGA EUROPEAN LLC виступає керівник Олександра Сідоріна, яка засвідчила своїм підписом даний договір, проте директором вищезазначеної компанії є Гіоргі Ілле . Отже, керівник Олександра Сідоріна не мала права підписувати документи від імені юридичної особи, так як є

неуповноваженою особою.

Крім того, як зазначено в пункті 3.2. договору про відступлення права вимоги від 28 січня 2019 року, такий договір є оплатним і оплата по договору здійснюється в порядку, встановленому в Додатку № 1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.

У матеріалах даної справи вищезазначений Додаток № 1 до договору про відступлення права вимоги від 28 січня 2019 року, який є його невід`ємною частиною, відсутній. Отже, не зрозуміло, чи була виконана умова пункту

3.2 даного договору та не надано доказів виконання даної умови зі сторони ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним договір позики від 30 квітня 2009 року, укладеного між ним та OMEGA EUROPEAN LLC; визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 28 січня 2019 року, укладений між OMEGA EUROPEAN LLC та ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що факт укладання договору між сторонами підтверджений, форма укладення договору позики дотримана, на підтвердження укладення договору представником відповідача надано відповідну довідку про перерахування коштів. При цьому, суд вказав, що позивачем не доведено, що договір є недійсним, не надано доказів, що спірний договір позики ним не підписувався та грошовими коштами користувалися інші особи.

Суд першої інстанції зазначив, що договір відступлення права вимоги не впливає на майнові інтереси позивача, форма договору дотримана та відповідає вимогам законодавства.

Крім того, суд за клопотанням представника ОСОБА_2 застосував строк позовної давності до позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року змінено.

Виключено з рішення районного суду посилання на пропуск строку позовної давності, як підставу для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не доведено, що договір позики є недійсним, не надано доказів, що спірний договір позики ним не підписувався та грошовими коштами користувалися інші особи. При цьому, суд вказав, що позивач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання щодо призначення

судово-почеркознавчої експертизи.

Суд апеляційної інстанції вказав, що підстав для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним немає, оскільки зазначеним договором права позивача не порушені, його зобов`язання на момент відступлення права вимоги не були виконані і він мав можливість виконати свої зобов`язання як на користь OMEGA EUROPEAN LLC так і на користь ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, не врахувавши роз`яснень викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що позовна давність застосовується до обґрунтованих позовів.

Суд апеляційної інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової

палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2023 року клопотання

ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 209/467/20 з Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди безпідставно відхилили клопотання про витребування доказів у справі та направлення судового доручення для з`ясування обставин, які мають важливе значення.

При цьому, зазначає, що суд апеляційної інстанції взагалі не вказав у постанові факту наявності заявлених клопотань і причини відмови в їх задоволенні.

Суд апеляційної інстанції послався лише на невикористання ним такого процесуального механізму як проведення судової почеркознавчої експертизи, проте таке клопотання не заявлялося, так як вказана експертиза повинна проводиться виключно на підставі оригіналу документу, який не був витребуваний, тому цей висновок суду є безпідставним.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Миронюка К. Г., на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, є аналогічними доводам апеляційної скарги, оскаржувані судові рішення судів є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального й процесуального права. При цьому, зазначає, що суди вірно встановили фактичні обставини у справі та належним чином дослідили надані докази,

а позивач не навів доводів на спростування висновків судів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 30 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та OMEGA EUROPEAN LLC в особі директора Гіоргі Іллс укладено договір позики, що підтверджується його копією (а. с. 8-10).

Відповідно до договору позики ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 125 627,00 доларів США, згідно копії підтвердження про оплату (а. с. 11,12).

28 січня 2019 року між OMEGA EUROPEAN LLC та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого OMEGA EUROPEAN LLC в порядку та на умовах відступило, а ОСОБА_2 прийняла права вимоги за договором позики від 30 квітня 2009 року, що підтверджується копією договору та актом прийомом-передачі (а. с. 14-15, 16).

11 квітня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва було відкрито провадження у справі № 752/3867/19 за позовом ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, що підтверджується копією ухвали суду (а. с. 17-18).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При вирішенні позову про визнання недійсним правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764 св 18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня

2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499 цс 19) зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови,

що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що позивачем не доведено, що договір позики є недійсним, не надано доказів, що спірний договір позики ним не підписувався та грошовими коштами користувалися інші особи. При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем в судах не заявлялося клопотання щодо призначення судово-почеркознавчої експертизи. Зазначене є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Щодо вимог позивача про визнання недійсним спірного договору про відступлення права вимоги

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору

(див. постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі

№ 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі

№ 639/4836/17).

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. На цьому наголосила Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року при розгляді справи № 910/12787/17.

ОСОБА_1 не є стороною оспореного договору про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Установивши, що позивачем не доведено, що оспорюваний ним правочин про відступлення права вимоги укладений з порушенням вимог закону та його прав, Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що підстав для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним немає, оскільки зазначеним договором права позивача не зачіпаються, його зобов`язання на момент відступлення права вимоги не були виконані і він мав можливість виконати свої зобов`язання як на користь OMEGA EUROPEAN LLC так і на користь ОСОБА_2 .

Посилання касаційної скарги на те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів у справі є безпідставним, так як суд при вирішенні питання про витребування доказів вказав, що позивач необґрунтував необхідність витребування даних оригіналів доказів та їх значення для розгляду справи, так як клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи не заявлено.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року в незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць