ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5102/23 Справа № 235/2086/21 Суддя у 1-й інстанції - Бородавка К.П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (суддя першої інстанції Бородавка К.П.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив шлюб між позивачем та відповідачкою зареєстрований 15.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьк за актовим записом № 812 розірвати.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 15.10.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області, актовий запис №812.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище ОСОБА_4 .

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Голова Верховного Суду розпорядженням від 08.04.2022 №17/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Красноармійського міськрайонного суду Донецької областіна Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська

У січні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2021 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Після залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відповідачка через свого представника в загальному порядку подала апеляційну скаргу на заочне рішення, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права та вказує, що про розгляд вказаної справи не була повідомлена та взагалі не була обізнана про наміри позивача подавати позовну заяву про розірвання шлюбу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у 2014 році після початку збройної агресії російської федерації проти України, подружжя прийняло спільне рішення, що відповідачка разом з сином, виїде в Іспанію у м. Мурсія для лікування дитини.

Вказує, що позивачу була відома адреса проживання відповідачки в Іспанії, при подачі позову навмисно приховав цей факт від суду інформацію щодо місця проживання дружини, позивач отримував дохід та через знайомих передавав останній кошти.

Наголошує на тому, що позивач у своєму позові не зазначив про свого неповнолітнього сина, не вказав, що такий існує.

ОСОБА_2 просив заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким провадження у справі закрити у зв`язу із смертю позивача.

Згідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянути справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі позовні вимоги про розірвання шлюбу, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 підтверджується, що сторони з 15.10.2010 перебувають в шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області, актовий запис №812; після державної реєстрації шлюбу відповідачу залишено дівоче прізвище ОСОБА_4 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с.7).

За змістом позову шлюбні відносини між позивачем та відповідачем не склались, вони перестали проживати як подружжя та вести спільне господарство, подальше сумісне з відповідачем життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, а також добровільний характер шлюбу.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Враховуючи, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Навіть, якщо відповідачка не була згодна із розірванням шлюбу з позивачем, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки така б відмова суперечила б інтересам позивача, що має істотне значення під час вирішення справи про розірвання шлюбу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

З матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2021 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області надійшла вказана позовна заява про розірвання шлюбу.

Згідно позовної заяви, місце реєстрації та місце проживання відповідачки було вказано, АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 м. Донецьк входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, лише з листопада 2014 року

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2021 року призначено справу до розгляду на 24.05.2021 року на 10 годину 30 хвилин та витребувано інформацію від Міністерства соціальної політики України щодо місця реєстрації відповідачки.

Повідомлено про розгляд справи було на офіційному сайті «Судова влада», що підтверджується роздруківкою в матеріалах справи (а.с.27).

24 травня 2021 року у зв`язку відсутністю відповідача розгляд справи було відкладено на 09 червня 2021 року на 10 годину 30 хвилин про що було повідомлено останню на сайті суду (а.с.33)

27 травня 2021 року на ухвалу суду від 16 квітня 2021 року щодо надання відомостей з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб, повідомлено, що станом на 06 травня 2021 року інформація про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в ЄІБД ВПО відсутня (а.с.31)

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не було порушено норми процесуального права, а саме в частині повідомлення відповідачки, оскільки остання була повідомлена у відповідності до частини 2 ст. 11 Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII), що відповідало нормам чинного законодавства на час ухвалення рішення.

Доводи скарги, що позивачем було навмисно приховано від суду про місце проживання відповідачки в Іспанії є безпідставним, оскільки відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, всі необхідні дії про встановлення місця реєєстрації тимчасової реєстрації судом були виконані.

Щодо доводів апеляційної скарги про закриття провадження з підстав, визначених п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України - смерті позивача ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 27 вересня 2022 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.53)

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (право-попередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки право попередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Допускається правонаступництво у справі за позовами про право, яке за своєю природою є майновим та тісно не пов`язані з особою суб`єкта.

Однак, правовідносини щодо розірвання шлюбу пов`язані із особою позивача та не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч.3 ст.377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог ч.1 ст.377 ЦПК України.

При наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом певного проміжку часу і до смерті позивача, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 2-1931/10 (провадження № 61-45316св18) та від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20).

Отже, для скасування заочного рішення суду першої інстанції належить встановити як поважність причин неявки в судове засідання відповідача, так і те, що наявні докази, на які відповідач посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Однак доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише на тому, що у матеріалах справи відсутні відомості про належне вручення відповідачу судової повістки.

Питання про скасування рішення порушено ОСОБА_1 майже 1,5 року після його ухвалення та після смерті позивача, однак не обґрунтовано, з посиланням на фактичні обставини справи чи будь-які докази, висновки щодо необхідності скасування рішення про розірвання між сторонами шлюбу.

Вирішуючи питання про перегляд рішення, суд враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншим словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд судового рішення та його скасування через тривалий проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata.

Так, дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушення" статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії", від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії", від 08 березня 2017 року у справі "ТОВ "Фріда" проти України").

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усі суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.

Ця вимога ґрунтується на приписах ст.ст. 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії.

У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).

Отже, зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень закону, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 та ч.1 ст. 377 ЦПК України є помилковими з огляду на те, що після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу через рік не відповідатиме вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

За умови, що сторона знає про смерть іншої сторони у справі, де правонаступництво є неможливим, як і відновлення сімейних відносин, поведінка сторони, яка заявила після спливу майже одного року про перегляд рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 лютого 2022 року справа № 2-4744/11, провадження № 61-8159сво21.

Враховуючи зазначене, підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування заочного рішення та закриття провадження у справі немає.

Частина перша статті 377 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі, зокрема з підстав, передбачених статею 255 цього Кодексу. При цьому відповідно до ч. 3 цієї статті якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська