Провадження № 22-ц/812/44/23

П О С Т А Н О В А

іменем України

29 травня 2023 року м. Миколаїв

справа № 467/919/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі представника позивача Шевченка А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухвалене 04 липня 2022 року під головуванням судді Кірімової О.М., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», яке в подальшому перейменоване в Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору № НЕКОGА від 18 серпня 2008 року банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 31245,62 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 18 серпня 2028 року.

Крім того, 15 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір поруки № 02/ДЗ, відповідно до якого ОСОБА_1 поручилася перед кредитором за виконання боржником за вказаним кредитним договором. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежився сумою у розмірі 1000 грн.

У зв`язку із тим, що позичальник належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, станом на 16 квітня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 145727,33 доларів США, яка складається: 31915,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 29794,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 8004 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 69062,63 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 11, 48 та 6938,85 доларів США штрафи.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № НЕКОGА від 18 серпня 2008 року у розмірі 145681,41 доларів США, що за курсом 21,78 еквівалентно 3172941,21 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 1000 грн.

Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2015 року позов задоволений.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 січня 2022 року заяву відповідачки ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2015 року скасоване, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції 31 січня 2022 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що останній платіж за кредитним договором вона сплатила в кінці листопада 2008 року, тоді, як банк із даним позовом звернувся 16 квітня 2015 року, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги. Зазначала про незаконність одночасного застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення. Також вказувала, що позивач, звернувшись із цим позовом до Арбузинського районного суду Миколаївської області, порушив вимоги частини 1 статті 27 ЦПК України, оскільки її зареєстрованим місцем проживання є м. Каховка Херсонської області. Звертає увагу суду на те, що договір поруки був укладений через 6 років після укладення кредитного договору, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги у позивача до відповідачки. Договір поруки був укладений без її відома та з відповідачкою ОСОБА_1 вони не знайомі, жодних прохань про поруку до ОСОБА_1 вона не висловлювала. Крім того, надала суду заяву про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нарахування Банком заборгованості за користування кредитом протягом періоду після зміни строку виконання основного зобов`язання є безпідставним. Тому, в задоволенні позовних вимог Банку до позичальника ОСОБА_2 суд відмовив за безпідставністю цих вимог. Також суд відмовив в задоволенні вимог до поручителя ОСОБА_1 як похідних від основної вимоги до позичальника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на незаконність рішення суду, просило рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що нарахування банком заборгованості в обсязі, зазначеному в розрахунку, є правомірним, адже станом на дату подачі позову заборгованість не була погашена.

Правомірність нарахування заборгованості по відсоткам та неустойки після 2011 року, на думку апелянта, підтверджується рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до п. 5.5 кредитного договору № НЕКОGА від 18 серпня 2008 року, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Крім того, строк позовної давності переривався погашенням заборгованості. Позивачем надавалася до суду виписка по рахунку № НОМЕР_1 , з якої це вбачалося.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу відзиву не надійшло.

2. Мотивувальна частина

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 18 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого став ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а згодом - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений кредитний договір № HEK0GA, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 18 серпня 2008 року по 18 серпня 2028 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 38158,02 доларів США на наступні цілі: у розмірі 31245,62 доларів США на споживчі цілі, з них 30000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 900 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188, 52 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 157,10 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 6912,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 7.2 цього договору. Період сплати сторони погодили з 18 по 23 число кожного місяця у розмірі 514,79 доларів США (а.с. 9-11).

Зобов`язання позичальника, що випливають з кредитного договору, були забезпечені шляхом укладення з ОСОБА_1 договору поруки № 02/ДЗ від 15 серпня 2014 року, що обмежується сумою 1000 грн. (а.с. 12-13).

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2013 року задоволений частково позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НЕК0GА від 18 серпня 2008 року в розмірі 69757,04 доларів США звернене стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки НЕК0GА від 18.08.2008 року) шляхом надання права іпотекодержателю ПАТ КБ «ПриватБанк» на продаж предмета іпотеки. Початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації обумовлена сторонами договору іпотеки і становить 217980,00 грн, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. (а.с. 38-39).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 05 лютого 2014 року рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2013 року скасоване та ухвалене нове рішення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в сумі 60260,05 доларів США, що станом на 05 лютого 2013 року еквівалентно 481658,60 грн. і складається з: 31510,02 доларів США - заборгованості за кредитом, 12030,87 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3202,94 доларів США - заборгованості по комісії, 10616,86 доларів США - пені, 31,33 доларів США - штрафу (фіксована частина), 2868,03 доларів США - штрафу (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 12 листопада 2001 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. В іншій частині рішення залишене без змін (а.с. 35-37).

Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості станом на 16 квітня 2015 року її розмір становив 145727,33 доларів США, з яких 31915,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 29794,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 8004 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 69062,63 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 11, 48 та 6938,85 доларів США штрафи.

Позиція апеляційного суду

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з 18 серпня 2028 року на 07 червня 2011 року, то нарахування банком заборгованості за користування кредитом протягом періоду після міни строку виконання основного зобов`язання є безпідставним.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повній мірі з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Сторони кредитного договору погодили виконання зобов`язання щодо погашення кредиту та сплату відсотків за його користування у вигляді періодичних платежів.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язалась щомісячно погашати заборгованість за кредитом, відсотками, винагородою та комісією окремими платежами (щомісячний платіж) у розмірі 514,79 доларів США з 18 по 23 число відповідного місяця.

У межах строку кредитування з моменту укладення кредитного договору позичальник повинен, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця відповідно до графіка погашення кредиту.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 31915,52 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 29794,85 доларів США, а також комісії 8004 доларів США, 69062,63 доларів США пені та штрафи 11,48 та 6938,85 доларів США, яка виникла станом на 16 квітня 2015 року. На підтвердження наявності заборгованості позивач надав розрахунок заборгованості за період із 18 серпня 2008 року по 16 квітня 2015 року.

Зі змісту судових рішень Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2013 року та Апеляційного суду Херсонської області від 05 лютого 2014 року вбачається, що у червні 2011 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НЕК0GА від 18 серпня 2008 року, яка утворилася станом на 07 червня 2011 року у розмірі 60260,04 доларів США (з якої заборгованість по кредиту становить 31510,02 доларів США, по відсоткам 12030,87 доларів США, заборгованість з комісії - 3202,94 доларів США, заборгованість з пені - 10616,86 доларів США, штраф 31,32 доларів США та штраф (відсоток від суми заборгованості - 2868,03 доларів США) (а.с. 35-39).

Із наданого банком розрахунку вбачається, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 був сплачений 19 листопада 2008 року. З 2008 року позичальник взагалі перестала виконувати свої зобов`язання з погашення заборгованості.

Зазначене не заперечується відповідачкою ОСОБА_2 . У відзиві на позовну заяву вона вказувала, що останні проплати за кредитним договором № НЕК0GА від 18 серпня 2008 року нею були зроблені саме в кінці листопада 2008 року (а.с. 100-103).

Також відповідачка не заперечувала, що рішення Апеляційного суду Херсонської області від 05 лютого 2014 року на момент пред`явлення банком позову не виконано.

Таким чином банк скористався своїм правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України, пред`явивши вимоги про дострокове погашення кредиту у червні 2011 року, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 18 серпня 2028 року на 07 червня 2011 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості у розмірі 145568,41 доларів США, яка утворилася станом на 16 квітня 2015 року належить задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість, яка утворилася станом на 07 червня 2011 року, у розмірі 60260,04 доларів США, а саме, заборгованість по кредиту - 31510,02 доларів США, по відсоткам 12030,87 доларів США, заборгованість з комісії - 3202,94 доларів США, заборгованість з пені - 10616,86 доларів США, штраф 31,32 доларів США та штраф (відсоток від суми заборгованості - 2868,03 доларів США).

При цьому апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 травня 2020 року у справі 361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19), в якому зазначено, що «наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством».

Зазначене також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 04 липня 2018 року у справі 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Доводи апеляційної скарги щодо правомірного нараховування банком заборгованості по відсоткам та неустойки в період після 07 червня 2011 року, є необґрунтованими.

Так, у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставного майна під час виконання судового рішення.

Посилання апеляційної скарги на рішення Конституційного Суду України № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року щодо відповідності Конституції України припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, як на судову практику у спірних правовідносинах, також є необґрунтованими.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні наголосив, що забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), яку не може здійснювати інший орган державної влади, зокрема Конституційний Суд України (останній абзац пункту 8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020(455/20)). Виконуючи це завдання, саме Верховний Суд здійснює тлумачення та застосування норм ЦК України й інших Законів України, а Конституційний Суд України вирішує питання про конституційність цих норм, зокрема за конституційними скаргами, та здійснює офіційне тлумачення Конституції України (пункти 1, 2 частини першої статті 150, стаття 1511 Конституції України, пункти 1, 2, 9 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Що стосується вимог позивача про стягнення боргу з поручителя ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до положень статей 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, і поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з договором поруки № 02/ДЗ від 15 серпня 2014 року, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклали договір поруки, за яким ОСОБА_1 поручилась перед кредитором за виконання боржником всіх своїх обов`язків за кредитним договором як солідарний боржник.

Згідно з пунктом 3 вказаного договору поруки розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою у розмірі 1000 грн .

Отже, ОСОБА_1 несе солідарну відповідальність перед банком за прострочення позичальником заборгованості по кредиту, яка обмежується 1000 грн.

За таких обставин та з урахуванням положень статей 526, 611, 1054 ЦК України, колегія суддів вважає, що порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, є підставою для стягнення з поручителя ОСОБА_1 солідарно з позичальником ОСОБА_2 частини зазначеного боргу в межах суми, визначеної договором поруки в розмірі 1000 грн.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та вимоги матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі ОСОБА_2 заборгованості за спірним кредитним договором у розмірі 60260,04 доларів США, в тому числі, солідарно з ОСОБА_1 1000 грн.

Щодо заяви відповідачки ОСОБА_2 про застосування позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За частиною 4 статті 559 ЦК України, в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до пункту 5.5 кредитного договору № НЕК0GА від 18 серпня 2008 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Згідно з пунктом 10 договору поруки № 02/ДЗ від 15 серпня 2014 року, сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років.

За таких обставин, підстави для застосування до позовних вимог банку позовної давності тривалістю три роки, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку тим, що апеляційним судом частково задоволені вимоги апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», зі скасуванням рішення суду першої інстанції та постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог (41,4 %), а також враховуючи розмір витрат позивача за подачу позову в суді першої інстанції в розмірі 3654 грн, та витрати за подачу апеляційної скарги 5481 грн, зі ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3781,89 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» зі ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № НЕКОGА від 18 серпня 2008 року у розмірі 60260 (шістдесят тисяч двісті шістдесят) доларів 04 центи США, в тому числі, солідарно з ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 3781,89 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова В.І. Темнікова

Повне судове рішення складене 01 червня 2023 року.