Номер провадження: 22-ц/813/3624/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Савицької Оксани Миколаївни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, в якому просив суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей.

Позов мотивований тим, що 29.12.2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб. У шлюбі в сторін народилися двоє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи з другої половини 2020 року у сім`ї почали виникати непорозуміння та в грудні 2020 року відповідачка подала до суду позов про розірвання шлюбу. З початку січня 2021 року діти проживають разом з батьком окремо від матері в орендованій квартирі. 25.02.2021 року шлюб між сторонами розірвано. 29 вересня 2021 року рішенням суду у справі № 522/239/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення проживання сина ОСОБА_6 з батьком задоволено, на час звернення до суду доньці ОСОБА_4 вже виповнилося 14 років і вона сама вирішила проживати разом з батьком. Позивач вказав, що діти фактично проживають разом з ним та знаходяться на його повному утриманні, він займається їхнім вихованням, навчанням та лікуванням, що потребує значних коштів. Мати дітей не надає матеріальної допомоги на утримання дітей та їхнє навчання, що значно ускладнює позивачу вирішення питання щодо повноцінного задоволення інтересів дітей. Позивач зазначив, що відповідачка створила нову сім`ю, займається фермерським господарством, дохід від якого не контрольований, має задовільний стан здоров`я, є фізичною особою підприємцем в галузі спорту, інших дітей, крім доньки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_6 , не має. За таких підстав, оскільки відповідачка самоусунилась від утримання дітей, позивач був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 7 500 грн. щомісячно починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду, а саме з 24 листопада 2021 року до досягнення повноліття дитиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду, а саме з 24 листопада 2021 року до досягнення повноліття дитиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Савицька О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року та стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1 310 грн. щомісячно починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду, а саме з 24 листопада 2021 року до досягнення повноліття дитиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ; стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1 310 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду, а саме з 24 листопада 2021 року до досягнення повноліття дитиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 ; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що в суді першої інстанції вона надала пояснення, що не працює та доходів не має, з 30.12.2020 року мала статус фізичної особи підприємця, проте припинила діяльність 15.11.2021 року, тобто в неї відсутні достатні доходи для сплати аліментів у заявленому розмірі, а позивач доказів іншого обсягу доходів відповідачки не надав. Проте судом не враховано матеріальне становище відповідачки, не встановлено проведення відповідачкою витрат, що перевищують її заробіток (дохід), та стягнуто з неї аліменти у розмірі 12 500 грн. щомісячно, що майже у 5 разів перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів. Апелянт також зазначає, що на її ім`я оформлена квартира, що є спільною сумісною власність подружжя позивача та відповідачки і наразі перебуває в процесі поділу в судовому порядку. Апелянт вважає, що стягнення аліментів у визначеному судом розмірі являється заходом впливу на неї під час поділу спільного майна та намагання заволодіти нелажною їй частиною квартири внаслідок неможливості для неї оплатити аліментів у відповідному розмірі. Крім того, апелянт наголошує, що фактично розмір стягнутих з неї аліментів судом обґрунтовано лише тим, що з 01.09.2021 року діти навчаються у школі, оплата за навчання в якій складає 2 310 доларів США за одну дитину, проте оскільки навчання дітей у приватному навчальному закладі не викликані особливими обставинами, то цей факт не може впливати на розмір аліментів, які стягуються з на дітей, що відповідає практиці Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі № 369/11745/16-ц та від 13 вересня 2017 року у справі 6-1489цс17). Також позивач не заявляв вимогу про стягнення додаткових витрат до досягнення дітьми повноліття. Тому, на думку апелянта, при врахуванні вартості навчання дітей судом порушено ст. 185 СК України та ст. 13 ЦПК України. За таких підстав апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції.

До апеляційної скарги додано копії відповідей з ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.08.2022 року та з ГУ ДПС в Одеській області від 04.08.2022 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.09.2022 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав не доведеності поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, запропоновано усунути недоліки, роз`яснено наслідки їх не усунення.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2022 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Савицької О.М. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2022 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач пояснює, що діти проживають разом з ним за їхнім бажанням, що також закріплено рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 29.09.2021 року у справі №522/239/21. ОСОБА_2 добровільно не виконує батьківських обов`язків, самоусунулась не тільки від утримання дітей, але і від спілкування з ними. Під час розгляду справи про визначення місця проживання дітей (справа № 522/239/21) ОСОБА_2 надала докази про місячний дохід в сумі 40 000 грн., пояснюючи, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах, працює разом з новим чоловіком на фермерському господарстві і має неконтрольований дохід з фермерського господарства, належного сім`ї нового чоловіка. Стосовно припинення відповідачкою підприємницької діяльності з 15.11.2021 року, то позивач пояснює, що ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність одразу після того, як за рішенням суду було визначено місце проживання дітей з ОСОБА_10 . Позивач також вказує, що ОСОБА_2 залишилась проживати у спільній квартирі, не зважаючи на те, що позивач пропонував орендувати для неї квартиру, щоб діти залишились проживати у звичній для них квартирі; станом на 01.09.2022 року ОСОБА_2 має заборгованість за комунальні послуги в квартирі, що на думку, позивача, зроблено відповідачкою навмисно. Такі дії відповідача позивач розцінює, як помсту за те, що діти вирішили проживати разом з батьком. Між тим, позивач наголошує, що вимушений разом з дітьми знімати в оренду житло, що позначилось на його матеріальному стані, а також оплачувати витрати на навчання у школі та додаткові заняття дітей, коли в той час ОСОБА_2 вела платні заняття спортивного розвитку чужих дітей, про що нею надано пояснення в суді по справі №522/239/21.

Також позивач зазначає, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації. Війна у країні безумовно вплинула на усі сфери життя громадян та не оминула жодної категорії населення. Як у мирний час, так і особливо у нинішніх реаліях, діти потребують особливої уваги та турботи, додаткових гарантій захисту їх прав та законних інтересів. З оголошенням військового стану в Україні позивачу було відмовлено в оренді житла, підприємницька діяльність зупинилась і він змушений був залишити країну та у статусі біженців оселився в Іспанії. На даний час позивач перебуває в пошуках роботи, але всі витрати на освіту, додатковий розвиток дітей позивач продовжує оплачувати самостійно. Між платником аліментів та позивачем з початком війни не існує домовленостей про утримання матір`ю дітей, які були перед війною, коли вона сама пропонувала передати свою частку квартири в рахунок сплати аліментів на утримання дітей, а позивач в свою чергу пропонував ОСОБА_2 варіанти порозуміння в цьому питанні, з якими вона то погоджувалась, то ні. Мати дітей не приймає міри по працевлаштуванню та утриманню дітей. Мати не перебувала та не перебуває на окупованій території і зобов`язана утримувати своїх дітей. Заборгованість по сплаті аліментів від 12.09.2022 року на утримання дочки ОСОБА_4 складає 72 250,00 грн., заборгованість на утримання сина ОСОБА_6 складає 48 166,65 грн. Позивач у відзиві вказує, що апелянт на теперішній час створила нову сім`ю, разом з чоловіком займається фермерським господарством, має задовільний стан здоров`я, є фізичною особою - підприємцем в галузі спорту, інших дітей, крім доньки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_6 , не має. За таких підстав, вказуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа, що стосується розгляду спору про стягнення аліментів, є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та стягуючи зі ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 7 500 грн. щомісяця, з моменту подачі позовної заяви, а саме з 24 листопада 2021 року до досягнення нею повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 5000 грн. щомісяця, з моменту подачі позовної заяви, а саме з 24 листопада 2021 року до досягнення ним повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_6 , суд першої інстанції виходив з того, що батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, а також батьки мають в однаковій мірі утримувати своїх дітей.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено наступне:

-29 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб;

-ІНФОРМАЦІЯ_7 у позивача з відповідачем народилася донька ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . видане 15 листопада 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції;

-ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивача з відповідачем народився син ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . видане 11 січня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції;

-з січня 2021 року діти проживають разом з батьком ОСОБА_3 ;

-рішенням суду від 25 лютого 2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинено;

-рішенням суду від 29 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей, відмовлено, проте задоволено зустрічний позов про визначення проживання сина ОСОБА_6 разом з батьком, на час звернення до суду доньці ОСОБА_4 вже виповнилося 14 років і вона сама вирішила проживати з батьком;

-з 01 вересня 2021 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 навчаються у міжнародній школі «Odessa Metropolitan school», оплата за навчання в якій складає 2310,00 доларів США за одну дитину, що підтверджується Додатком № 1 до Договору про надання освітніх послуг № 143 від 27 серпня 2021 року та Додатком № 1 до Договору про надання освітніх послуг № 144 від 27 серпня 2021 року;

-позивачем була сплачена вартість навчання за половину навчального року у міжнародній школі «Odessa Metropolitan school» за навчання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у розмірі 62 000 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 від 31 серпня 2021 року;

-діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повністю знаходяться на утриманні батька, мати матеріальної допомоги дітям не надає, зазначає, що батько забезпечує дітей у повному та достатньому для них обсязі;

- відповідач зазначає, що на даний час не працює та доходу не має, проте достатніх доказів на підтвердження відсутності у відповідача доходу ним до суду не надано.

До апеляційної скарги апелянт надала копію листа ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.08.2022 року № 1500-0703-8/77504, з якого вбачається, що згідно наявних даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості стосовно ОСОБА_2 у період з 01.01.2019 року по 30.06.2022 року, як за найманого працівника від страхувальників не надходили.

Також апелянт надала до апеляційного суду лист ГУ Державної податкової служби в Одеській області від 04.08.2022 року № 16141/6/15-32-51-07, відповідно до якого станом на 02.08.2022 року ОСОБА_2 з 30.12.2020 року перебуває на податковому обліку в Приморській ДПІ ГУ ДПС в Одеській області як «фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності» та має обліковий стан «11 ПРИПИНЕНО, АЛЕ НЕ ЗНЯТО З ОБЛІКУ (КОР НЕ ПУСТІ)» (дата державної реєстрації припинення 15.11.2021 року). На підставі даних підсистеми ІТС «Податковий блок» та наданих податкових декларацій за 2020 рік № 59812 від 27.03.2021 року дохід від здійснення господарської діяльності склав 0,00 грн, за 2021 рік № 59805 від 19.05.2021 дохід від здійснення господарської діяльності склав 5600,00 грн.

Колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями статті 27 Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до національного законодавства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Отже з вищенаведеного виходить, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, має у власності та у користуванні житло, відомості щодо незадовільного стану здоров`я відсутні.

З урахуванням принципу рівної відповідальності обох батьків за утримання дитини і обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів, зокрема відповідачем не доведено, що її матеріальний стан унеможливлює чи значно ускладнює сплату нею аліментів на дітей, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визначення розміру аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі, зокрема на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 7 500 грн. щомісяця, починаючи з дня подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття, та на малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 5 000 грн. щомісяця, починаючи з дня подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Зокрема, доводи апеляційної скарги, що районний суд не врахував пояснення відповідачки про відсутність в неї достатніх доходів для сплати аліментів, а позивач доказів іншого обсягу доходу відповідачки не надав, що судом призначено стягнення з неї аліментів у розмірі 12 500 грн. щомісяця, тобто у розмірі, який в п`ять разів перевищує рекомендований мінімальний розмір аліментів, та без врахування її матеріального становища, без встановлення проведення відповідачкою витрат, сприймаються апеляційним судом критично з огляду на таке.

Згідно ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, ЦПК України передбачає певні процесуальні правила для апеляційного суду стосовно здійснення ним апеляційного перегляду справи. Зокрема, ці правила стосуються прийняття та оцінки додаткових доказів, поданих на стадії апеляційного перегляду справи.

Так, згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі районним судом відкрито 03.12.2021 року, розгляд справи в суді першої інстанції був призначений на 20.01.2022 року. Відповідачці за її поштовою адресою надсилалась копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви, проте судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою пошти: «адресат відсутній за вказаною адресою».

20.01.2022 року у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 приймала участь. Судом першої інстанції у судовому засіданні 20.01.2022 року оголошувалась перерва з метою надання можливості відповідачці ознайомитися з матеріалами справи. Після перерви відповідачка надала пояснення щодо позовної заяви та вказала, що не працює та її підприємницька діяльність припинена, проте жодних доказів на підтвердження своїх тверджень не надала, також не надала доказів понесення нею будь-яких витрат, клопотань про витребування доказів або про відкладення розгляду справи для надання можливості самостійно надати відповідні докази перед судом не заявляла.

Додані до апеляційної скарги копії листа ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.08.2022 року № 1500-0703-8/77504 та листа ГУ Державної податкової служби в Одеській області від 04.08.2022 року № 16141/6/15-32-51-07 надані адвокату апелянта за її запитом вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.01.2022 року і до звернення до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою 24.08.2022 року.

Колегія суддів звертає увагу, що надаючи пояснення в суді першої інстанції, відповідачка жодних доказів свого скрутного майнового стану в суді першої інстанції не надала, зокрема витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності, про витребування судом першої інстанції відповідних доказів не клопотала, виняткових випадків для можливості прийняття даних доказів апеляційним судом в розумінні ч.3 ст. 367 ЦПК України відповідачка в апеляційній скарзі не навела і, як слідство, не підтвердила в суді апеляційної інстанції належними доказами, тому ці докази судом апеляційної інстанції для врахування під час перегляду справи не приймаються.

Крім того, заявляючи про свій майновий стан, який не дозволяє сплачувати аліменти у розмірі більшому ніж по 1 310 грн. щомісячно на кожну дитину (всього 2 620 грн. на 2-х дітей), ОСОБА_2 не навела найменування існуючих джерел доходу та не підтвердила документально його розмір, не зазначила про середньомісячний розмір власних витрат своєї життєдіяльності та про неможливість подання відповідних доказів в суді першої інстанції.

Між тим враховується, що під час розгляду справи № 522/239/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина, ОСОБА_2 надала письмове пояснення з приводу власного доходу. Згідно її пояснень вона лише розпочала власну справу. На підтвердження цього надала виписку з ЄДРЮОФОП та ГФ, також копію договору оренди нежитлового приміщення, який укладено 30.01.2021 року, Селянським (фермерським) господарством «Стан», та зазначила, що початковий дохід за перший місяць склав більше 40 000 гривень, а чистий дохід близько 20 000 гривень. Також під час розгляду справи № 522/239/21 щодо власного доходу та його розміру ОСОБА_2 пояснила, що на даний час вона знаходиться на початку розвитку власної справи, вона тренує дітей, а крім того приймає участь у соціальному проекті. При цьому вона запевнила суд, що в неї вистачить грошей для забезпечення потреб дітей та гідного рівня їх життя.

Зазначене встановлено в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року по справі № 522/239/21, яке ОСОБА_2 не оскаржувалося і на час постановлення рішення, що наразі переглядається, набрало законної сили.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд, переглядаючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, відповідні доводи апелянта з посиланням на скрутний матеріальний стан не приймає через їхню необґрунтованість, а доказів обмеження відповідача у здійсненні процесуальних прав щодо надання доказів її матеріального становища до суду першої інстанції матеріали справи не містять.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, відповідно до яких апелянт з посиланням на практику Верховного Суду вказує, що витрати на оплату приватної школи є додатковими витратами, проте навчання дітей у приватному навчальному закладі не викликані особливими обставинами, тому цей факт не може вплинути на розмір аліментів, які стягуються з відповідачки на дітей, крім того позивач не заявляв вимогу про стягнення додаткових витрат до досягнення дітьми повноліття. При цьому суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі №643/11949/19, провадження №61-2698св21, вказано, що отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Звертаючись з позовом про стягнення аліментів зі ОСОБА_2 на утримання дітей: на доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 15 000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття, та на сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 10 000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, позивач обґрунтував свої вимоги, зокрема тим, що національне законодавство України передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а також відповідальність батьків за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Вимог щодо стягнення з відповідачки додаткових витрат на дітей позивачем не заявлялось та відповідно судом не розглядались.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, керуючись вимогами статей 180, 182 СК України, тому виходячи із того, що відповідачка як мати зобов`язана матеріально утримувати своїх дітей, забезпечивши їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання, суд обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 7 500 грн. щомісяця, починаючи з дня подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття, та на малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 5 000 грн. щомісяця, починаючи з дня подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду першої інстанції, оскільки визначений розмір аліментів в контексті встановлених у справі обставин і досліджених у встановленому порядку доказів, відповідає принципам розумності та справедливості, у зв`язку з чим відхиляє відповідні доводи апелянта.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Савицької Оксани Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 25.05.2023 року.

Головуючий суддя: О.М. Таварткіладзе

Судді: А. П. Заїкін

С. О. Погорєлова