КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/3943/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7977/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Василишина В.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Калинівської селищної ради Броварського району Київської області, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2001 року виконавчим комітетом Калинівської селищної ради Броварського району Київської області. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має інвалідність з дитинства.

14 липня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

25 жовтня 2014 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 , внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_6 .

На даний час місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не визначено (а.с. 1-4).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року вказаний позов задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. (а.с. 65-71).

Не погодившись з рішенням районного суду, 23 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Оснач С.А. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, а також стягнути судові витрати з позивача (а.с. 78-86).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом першої інстанції прийнято той факт, що з часу розірвання шлюбу між сторонами неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав спільно з матір`ю. Відповідач питання щодо визначення проживання сина спільно з ним не ставив, жодних допустимих та належних доказів того, що дитина не може проживати з матір`ю, суду не надав. Судом не взято до уваги, що в судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, зазначив, що між сторонами взагалі немає спору щодо предмету позову, свою позицію мотивував можливістю виїзду дитини за кордон без його згоди. Однак при винесенні щодо визначення місця проживання дитини, судом було зазначено, що такі доводи не можуть бути враховані. Судом не досліджено докази, які б дійсно підтверджували факт, що між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_2 в позовній заяві не зазначила, в чому полягає порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів, що призвело до її звернення із позовом в суд про визначення місця проживання дитини. Фактично їх спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю, що не заперечує відповідач. А тому з урахуванням відсутності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини та очевидно штучним характером вказаного позову, судом прийнято незаконне та необґрунтоване рішення.

25 квітня 2023 року Калинівський селищний голова Булкот Вадим в інтересах Виконавчого комітету Калинівської селищної ради Броварського району Київської області направив до суду пояснення щодо апеляційної скарги та зазначив, що не має заперечень стосовно позовних вимог. Просив вирішити спір на розсуд суду за відсутності третьої особи (а.с. 118-121).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Хоменко І.М. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін (а.с.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Оснач С.А. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Хоменко І.М. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 підтвердила його представник - адвокат Оснач С.А., повідомлення ОСОБА_2 не заперечувала її представник - адвокат Хоменко І.М. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 130-131)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з висновком органу опіки та піклування встановлено за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , з якою він спільно й проживає. При цьому, суд врахував, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висловив бажання жити з матір`ю.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2001 року Калинівською сільською радою Броварського району Київської області зареєстровано, актовий запис № 33 (а.с. 5).

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 6-7).

14 липня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , видане 15 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с. 8).

25 жовтня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Глобинського районного управління юстиції у Полтавській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , у зв`язку з чим позивач змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 9).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 06 листопада 2017 року Управлінням соціального захисту населення Броварської РДА, ОСОБА_3 , 2007 року народження, є дитина з інвалідністю, отримує державну соціальну допомогу, а ОСОБА_2 є законним представником (а.с. 10).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Висновок про те, які обставини підлягають обов`язковому дослідженню та правовій оцінці, має бути зроблено з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини у справі у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13): необхідність дослідження того, як національні суди вирішили питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ретельне вивчення того, чи існували підвищені ризики захисту і безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84).

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Апеляційним судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дав належну оцінку акту обстеження умов проживання № 74 від 11 жовтня 2022 року Служби у справах дітей та сім`ї Калинівської селищної ради Броварського району Київської області, якою проведено обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що помешкання, загальною площею 72,0 кв.м, має три кімнати, дві з яких займає сім`я ОСОБА_2 , кухню, коридор, та роздільний санвузол. Помешкання облаштоване достатньою кількістю меблів та побутової техніки, кімнати числі та світлі. Для дитини облаштоване окреме спальне місце, місце для відпочинку, гри, навчання. Під час обстеження встановлено, що створені всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини (а.с. 37).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Калинівської селищної ради Броварського району Київської області від 27 жовтня 2022 року встановлено за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Зі змісту висновку вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має інвалідність з дитинства, навчається в Калинівському ОЗЗСО на індивідуальній формі навчання згідно з рекомендаціями ЛКК, систематично проходить лікування в Київському обласному центрі ментального здоров`я. ОСОБА_2 виконує обов`язки по вихованню та утриманню сина, створює для нього належні побутові умови проживання, піклується про його здоров`я. ОСОБА_1 вчасно та систематично сплачує аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але участі житті сина не приймає (а.с. 34-35).

Висновок органу опіки та піклування від 27 жовтня 2022 року затверджено рішенням Виконавчого комітету Калинівської селищної ради Броварського району Київської області від 27 жовтня 2022 року № 95 (а.с. 36).

У судовому засіданні в суді першої інстанції з`ясовувалася думка неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо визнання його місця проживання та він пояснив, що хоче жити з матір`ю, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 51-53).

З огляду на наведене, та наявність об`єктивних доказів про стан здоров`я неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд апеляційної інстанції повторно не заслуховував думку дитини.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Колегія суддів, враховуючи в першу чергу якнайкращі інтереси дитини, висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом з матір`ю, а також те, що була заслухана думка дитини, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, ураховуючи той факт, що ним не заперечується проживання неповнолітнього сина з позивачем за місцем її реєстрації та проживання, є безпідставним з огляду на наступне.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд із цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у поданій до суду позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що між сторонами не визначено місце проживання неповнолітнього сина, який фактично проживає з нею. У судовому засіданні позивач зазначала, що рішення про визначення місця проживання дитини потрібне для вивезення дитини за межі України, при цьому, відповідач позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 51-53).

Частиною 5 ст. 157 СК той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у визначених випадках.

Апеляційний суд вважає, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання неповнолітнього сина разом з матір`ю не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, тому дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що «надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі».

Таким чином, виходячи з того, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню судові витрати мають бути віднесені на рахунок відповідача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 травня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова