Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Фареник А.О.

представника позивача- Здоренка В.Є.

представника відповідача- Пенчарського А.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни про витребування майна;

та за зустрічним позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання права власності за набувальною давністю, суд

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року позивач - ТОВ» Порше Лізинг Україна», звернувся до суду з позовом про витребування від відповідача майна - транспортного засобу Audi A7 Sportbask 2.8 FSI, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рік виробництва 2012, д.н.з НОМЕР_3 .

Посилається в позові на те, що 12 липня 2012 року між ТОВ`Порше Лізинг Україна» та Приватним нотаріусом Київсього міського нотаріального округу Пелех З.Б. був укладений Договір фінансового лізингу №00005420, за яким об`єктом фінансового лізингу є вказаний автомобіль.

На виконання умов договору 23 липня 2012 року транспортний засіб був переданий відповідачу.

Даний автомобіль належав товариству на праві власності відповідно до Договору №1252_203645 від 18 липня 2012 року, укладеного з ДП`АУДІ ЦЕНТР ВІПОС».

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 15 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року,в позові товаристу до відповідача про стягнення заборгованості за договором та вилучення транспортного засобу відмовлено.

Рішенням суду встановлено нікчемність укладеного договору лізингу, внаслідок чого був задоволений зустрічний позов про застосування наслідків нікчемного правочину.

Таким чином, правові підстави для збереження відповідачем даного транспортного засобу відпали.

Не дивлячись на це, відповідач ухиляється від повернення майна товаристу, як власнику, а тому просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 02 грудня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 13 січня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

16 лютого 2023 року відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Посилається на те, що транспортним засобом вона користується з 2012 року на підставі укладеного з позивачем Договору фінансового лізингу.

Будь-яких вимог від позивача про повернення майна вона не отримувала.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 15 лютого 2022 року укладений з позивачем Договвр фінансового лізингу визнаний нікчемним.

З урахуванням цього вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин чи відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності / нікчемності / правочину, має вирішуватися з застосуванням норм ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Крім того, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки вона користується транспортним засобом з 2012 року відкрито, добросовісно та безперервно.

З урахуванням цього, неправильно обраного позивачем способу захисту, просить визнати за нею право власності на транспортний засіб за набувальною давністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, проти зустрічного заперечував.

Представник відповідча підтримав зустрічний позов, проти первісного позову заперечував.

Просить застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходиь до висновку про задоволення первісного позову та не знаходить підстав для задоволення зустрічного, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За змістом даних норм чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Судом встановлено, що 12 липня 2012 року між сторонами був укладений Договір фінансового лізингу № 00005420, за умовами якого позивач передав відповідачу у користування транспортний засіб типу Audi A7 Sportbask 2.8 FSI, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рік виробництва 2012, строком на 60 місяців.

В свою чергу відповідач зобов`язалася прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати встановлені договором орендні платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов договору.

Відповідно до умов вказаного договору лізингу: вартість транспортного засобу становить еквівалент 70 324 доларів США; авансовий платіж - еквівалент 17 581 доларів США; обсяг фінансування - еквівалент 52 743 доларів США; лізинговий платіж - еквівалент 1 499 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 1 054 доларів США; кількість лізингових платежів - 60; строк лізингу - 60 місяців.

Згідно з Актом прийому-передачі від 12 липня 2012 року позивач передав, а відповідач прийняла об`єкт лізингу.

На виконання Договору фінансового лізингу в частині викупу автомобіля відповідачем було сплачено 862 936. 98 гр.

20 вітня 2016 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога № 00005420 про сплату заборгованості, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 15 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, було відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до відповідача про стягнення заборгованості та вилучення об`єкту лізингу.

Задоволено зустрічний позов відповідача, стягнуто з ТОВ`Порше Лізинг Україна» за нікчемним правочином сплачені за договором кошти в розмірі 862 936, 98 гр.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року судові рішення в справі в частині застосування наслідків недійсності правочину скасувано.

В задоволенні зустрічного позову про стягнення сплачених за умовами договору коштів було відмовлено за пропуском строку позовної давності.

/ а.с. 6 - 38 /

Відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави це таке правовідношення, в силу якого одна сторона ( набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони ( потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала( безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», у якій міститься і ст. 1212 ЦК України, застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного занедійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої в постанові в справі № 753/20633/15 від 20 березня 2019 року, загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).

Верховний Суд у даній справі прийшов до висновку, що під час переходу майна від позивачів до відповідача була відсутня для цього належна правова підстава, набувач збагатився за рахунок потерпілих осіб без достатньої підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки такий перехід майна суперечить юридичному змісту правовідношення та не ґрунтується на прямій вказівці закону.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

В зазначеній справі була проведена оплата вартості робіт за нікчемним правочином, тобто відбулося виконання ними за зазначеним правочином.

З урахуванням цього Верховний суд прийшов до висновку, що на отримане за нікчемним правочином поширюються правила про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Враховуючи викладене вище, передачу транспортного засобу відповідачу за нікчемни правочином, на відносини сторін у цій частині розповсюджуються положення ст.1212 ЦК України, а тому вимоги позивача суд вважає обґрунтованими.

Щодо зустрічного позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб.

Цей строк, відповідно до ст. 344 ЦК України, для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років, і за загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується сторонами, транспортний засіб був переданий у користування відповідача 12 липня 2012 року на підставі укладеного Договору фінансового лізингу і знаходиться у її користуванні до цього часу.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

1)володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

2)володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

3)володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Таким чином, підстави,з якими закон пов`язує визнання права власності на майно за набувальною давністю в порядку ст.344 ЦК України, відсутні.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові в справі № 552/1354/18 від 28 квітня 2020 року, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння припиняється у разі:

відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна.

Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, право власності позивача на переданий відповідачу транспортний засіб, не припинялося.

Сторони тривалий час перебувають у стадії судових спорів з приводу вказаного майна.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність визначених ст.344 ЦК України елементів, які б давали відповідачу право на визнання за нею права власності на передане в лізинг майно.

Суд не приймає позицію відповідача щодо неправильно обраного позивачем способу захисту, а також пропуску ним строку для звернення до суду, виходячи з наступного.

Відповідно до загального правила,закріпленого в ст. 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Віндикаційний позов - це вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі №688/4167/16 від 18 вересня 2019 року, віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином, правила ст.388 ЦК України, як спосіб захисту, у відносинах сторін застосовуватися не можуть.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Відповідно до позиції Верховного суду в справі № 464/5089/15 від 14 березня 2018 року тлумачення частини першої та п?ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог.

Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов?язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист.

Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.

Натомість для вимоги про виконання зобов?язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов?язання.

Як вбачається з рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 15 лютого 2022 року, право у позивача на вимогу до відповідача про виконання зобов`язання виникло в квітні 2016 року.

До суду позивач звернувся в 2018 році, рішення суду набрало законної сили 01 листопада 2022 року.

З урахуванням викладеного, висновку суду про відсутність підстав для набуття відповідачем права власності на транспортний засіб на підставі ст.344 ЦК України, судом також не приймаються до уваги твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 205, 215, 261, 267, 344, 387, 388, 398, 1212 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Первісний позов задовольнити.

Витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб - Audi A7 Sportbask 2.8 FSI, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рік виробництва 2012, д.н.з НОМЕР_3 .

В зустрічному позові Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 2 481, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолятивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 червня 2023 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва