ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/674/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2773/20 Категорія: 305010400 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Уманський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції м. Київ; Григор`єв В.В.;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року, постановлене під головуванням судді Гудзенко В.Л. у залі Уманського міськрайонного суду Черкаської області, 03.03.2023 року о 14 год. 15 хв., повний текст рішення складений 07.03.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в :

17.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Уманського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про відшкодування збитків.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 27.12.2016 року посадовими особами Уманського MB ДВС ГТУЮ у Черкаській області відбувалися виконавчі дії, направлені на примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни № 3460 від 04.07.2012 року.

Постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника ЗВП № 43661824 від 27.12.2016 року, винесеною державним виконавцем Мельником В.В., вище зазначене нерухоме майно передано на відповідальне зберігання представнику ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Григор`єву Віталію Вікторовичу.

В описаних та арештованих квартирах державним виконавцем Мельником В.В та відповідальним зберігачем ОСОБА_2 було змінено замки та передано під охорону СО «Явір 2000».

Постановою про закінчення виконавчого провадження ПВ № 33554351 від 26.07.2017 року було закінчено стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни № 3460 від 04.07.2012 року.

Постановою про закінчення виконавчого провадження ПВ № 40573629 від 26.07.2017 року було закінчено стягнення на підставі виконавчого листа № 705/1804/13 2/705/764/13 від 01.10.2013 року, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області.

15.03.2019 року, 18.04.2019 року та 02.05.2019 року позивач ОСОБА_1 зверталася до Уманського MB ДВС ГТЮ в Черкаській області з письмовими вимогами про усунення перешкод користування власним майном.

На вимогу від 18.04.2019 року, на адресу позивача 03.05.2019 року Уманським MB ДВС ГТУЮ в Черкаській області надіслано лист від 03.05.2019 року за № 8794-4 з відпискою, при цьому, квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з відповідального зберігання повернуто так і не було.

Після особистого прийому у начальника Уманського MB ДВС ГТУЮ в Черкаській області, який відбувся 19.04.2019 року, позивач ОСОБА_1 отримала SMS повідомлення про те, що на її ім`я надіслане відправлення перевізником «Нова пошта» з м. Черкас.

20.04.2019 року, прийшовши до відділення № 2 перевізника «Нова пошта», позивач дізналася що на її ім`я надійшло відправлення від ОСОБА_2 , в якому містилися два набори ключів невідомо від чого, при цьому, були відсутні будь-які супровідні документи.

27.05.2019 року позивач разом із ОСОБА_3 , як із співвласником майна, звернулися до начальника Уманського MB ДВС ГТУЮ в Черкаській області із заявою про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні їхньою власністю.

07.06.2019 року позивачем була отримана відповідь від начальника Уманського MB ДВС ГТЮ у Черкаській області, в якій ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до відповідального зберігача.

Оскільки в добровільному порядку повернути квартири не вдалося, то позивач ОСОБА_1 вимушена була ініціювати створення комісії для входу у квартири.

13.06.2019 року комісія, в складі власників майна, їх представника, та представників органів місцевого самоврядування прибули до будинку АДРЕСА_3 та побачили, що у квартирі АДРЕСА_4 горить світло, одне з вікон відкрите, а вхідні двері понівечені. Зайшовши до приміщення, було виявлено, що радіатори системи опалення та опалювальний котел зрізані, відсутні насос системи опалення та зовнішні захисні ролети.

Позивач викликала слідчо-оперативну групу, яка встановила факт викрадення майна та за даним фактом порушено було кримінальне провадження за ч. 3 ст. 185 КК України.

У зв`язку з вищевикладеним, оскільки, шкода була завдана в той час, коли належне їй майно перебувало на відповідальному зберіганні у ОСОБА_2 на підставі постанови державного виконавця, то з урахуванням проведених розрахунків на понесення позивачем витрат вартості матеріалів та монтажних робіт на встановлення системи опалення, вона просить у своєму позові стягнути з відповідачів солідарно 37687 грн.

За вх. № 23350 від 06.11.2020 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій вона просить стягнути з відповідачів солідарно заподіяну ОСОБА_1 шкоду в розмірі 50836, 00 грн., обґрунтовуючи тим, що нею була замовлена та проведена судова будівельно-технічна експертиза, за висновком якої розмір завданих позивачу збитків становить 50836,00 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Уманського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про відшкодування збитків відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та нормі закону, який регулює правовідносини, що є предметом розгляду у цивільній справі № 705/2773/20.

Апеляційна скарга мотивована скаржником тим, що квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 з відповідального зберігання повернуто так і не було.

З метою використання свого конституційного права на володіння, користування та розпорядження майном, власники ініціювали створення комісії для входу до квартир, які посадові особи Уманського МВ ДВС ГТУЮ в Черкаській області та відповідальний зберігач відмовилися передавати в порядку, визначеному Законом.

В подальшому було викликано слідчо-оперативну групу, яка встановила факт викрадення майна в квартирі. За даним фактом порушено кримінальне провадження за ч. 3 ст. 185 КК України.

Скаржник ОСОБА_1 зазначає, що оскільки нерухоме майно було передане на відповідальне зберігання особі відмінній від власника ОСОБА_2 постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника ЗПВ № 43661824 від 27.12.2016 року, то і повернення з відповідального зберігання описаного майна, з якого знято арешт в межах ЗВП № 43661824 повинне відбуватися за вмотивованою постановою державного виконавця за участю зберігача, та власників такого майна, чого не було зроблено.

Також, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що до моменту передачі майна з відповідального зберігання, відповідальність за збереження такого майна несуть в рівних долях як відповідальний зберігач так і орган, з вини якого таке майно не повернуто законному власнику при настанні обставин, необхідних для такого повернення.

Посилаючись на норму ст. 22 ЦК України, ОСОБА_1 вважає, що відповідачами завдано їй збитків, що судом першої інстанції належним чином не встановлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року у справі № 705/2773/20 та прийняти нове рішення, яким стягнути солідарно з Відділу Державної виконавчої служби у м. Умані, Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 завдані матеріальні збитки в розмірі 50836 грн.

25 квітня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Уманського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначається, що скарга є необґрунтованою, необ`єктивною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 року є абсолютно законним та обґрунтованим.

Так, відповідач вважає, що суд першої інстанції, дійшов до правомірного висновку, оскільки підтвердження перешкод у здійсненні користування права власності, пошкодження, псування, знищення майна зі сторони відповідачів не надано, виконавчі провадження закриті, скасовано всі заходи примусового виконання рішення ще у 2017 році, у зв`язку з фактичним виконанням, відсутні у позивача докази звернення до відповідального зберігача, відсутнє відкрите кримінальне провадження по факту таємного викрадення майна саме з квартири АДРЕСА_5 , що була передана на відповідальне зберігання представнику стягувану Григор`єву В.В. та не доведено факт спричинення шкоди діями відповідачів та порушення прав та інтересів ОСОБА_1 .

Щодо твердження скаржника про повернення майна боржнику за вмотивованою постановою державного виконавця, та яка наче б то регулюється ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», то відповідач вказує, що дане твердження не може братися до уваги, оскільки дана норма регулює порядок саме зміни відповідального зберігача іншим, а не повернення майна боржнику. Саме постанови про закінчення виконавчих проваджень, які були вручені під розписку боржнику і є фактичним і юридичним наслідком припинення зберігання майна боржника представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У відзиві начальник відділу державної виконавчої служби у м. Умані О. Гудзовський просить залишити судове рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2023 року у справі № 7052773/20 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, вказавши, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилається в своїй позовній заяві, а саме : не довела факту спричинення їй шкоди діями відповідачів та порушення її законних прав і інтересів.

Суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано достатніх доказів щодо перешкоджання Уманським міським відділом ДВС та зберігачем майна позивачеві у здійсненні користування права власності чи доказів пошкодження, псування, знищення майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що у провадженні Уманського міського відділу ДВС на примусовому виконанні перебувало зведене виконавче провадження за № 43661824, яке було розпочато 14.02.2014 року відносно боржника ОСОБА_1 , шляхом винесення відповідної постанови.

Згідно даних облікової картки на зведене виконавче провадження, в його складі на момент об`єднання виконавчих проваджень перебувало два виконавчих провадження за № ЄДРВП (спеціальний розділ) 40573629, 40572307 по примусовому виконанню виконавчих листів у справі № 705/1804/13-ц 2/705/764/13, виданих 01.10.2013 року на виконання рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 434530,02 грн. солідарно та витрат пов`язаних з оплатою судового збору у розмірі 1641 грн., а всього на загальну суму 436171,02 грн.

Вказані виконавчі провадження були розпочаті державним виконавцем 07.11.2013 року після набрання рішенням чинності та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», про що було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, копії яких направлено до відома сторін виконавчого провадження.

З метою повного та фактичного виконання рішень державним виконавцем вживалися всі необхідні та передбачені Законом України «Про виконавче провадження » заходи, спрямовані на стягнення заборгованості, про що державним виконавцем виносились відповідні постанови упродовж тривалого часу.

Так, в межах примусового виконання рішень, 27.12.2016 року в рамках зведеного виконавчого провадження № 43661824, старшим державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Мельником В.М. було вчинено виконавчі дії, шляхом здійснення опису та арешту майна боржника, а саме: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які були переобладнані на нежитлові приміщення для здійснення торгівельної діяльності, що підтверджується постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.12.2013 року та постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 27.12.2016 року.

При цьому, було перелічено лише нерухоме майно, на яке накладався арешт, в тому числі, квартира АДРЕСА_1 та 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_2 , але не вказано більш детального опису вмісту цих квартир.

Відповідальним зберігачем вказаного майна було призначено представника стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в особі - Григор`єва Віталія Вікторовича, про що складено відповідну постанову, копію якої направлено до відома сторін виконавчого провадження.

19 червня 2017 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та представником позивача Медведчук Н.В. за довіреністю ОСОБА_4 було укладено угоду про врегулювання боргу, яку було укладено між сторонами з метою визначення порядку виконання заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області (справа № 705/1804/13 від 15 травня 2013 року), а також виконавчого напису № 3460 від 04.07.2012 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.».

На виконання даних зобов`язань, боржником ОСОБА_1 було перераховано кошти на рахунок стягувача за виконавчими документами.

18.07.2017 року представником сторони виконавчого провадження ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Григор`євим В.В. було направлено на адресу Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області заяви про закінчення виконавчих проваджень відносно особи-боржника на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі виконавчого документу № 705/1804/13-ц;2/705/764/13 від 01.10.2013 року, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 434 530,02 грн., а також виконавчого напису № 3460 від 04.07.2012 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

26.07.2017 року за результатами розгляду, поданих стягувачем заяв, старшим державним виконавцем Мельником В.В. було прийнято рішення щодо закінчення виконавчих проваджень за № 40573629, № 33554351 у відповідності до п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом винесення процесуальних документів, з виконання виконавчого листа № 705/1804/13-ц;2/705/764/13, виданого 01.10.2013 року та виконавчого напису за № 3460 від 04.07.2012 року, а саме: постанов про закінчення виконавчого провадження від 25.07.2017 року. Вказані постанови були направлені ОСОБА_1 для відому.

Так, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе зазначити, що ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, обґрунтовувала позовні вимоги тим, що Уманський МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області та ОСОБА_2 , які є відповідачами у даній справі, завдали матеріальної шкоди у зв`язку з неналежним зберіганням майна, перешкоджання у доступі до майна та пошкодження майна відповідальними особами.

Таким чином, ОСОБА_2 та Уманський міський відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ), на думку позивача, є відповідальними перед позивачем ОСОБА_1 за шкоду, завдану неповерненням належним чином та не в неналежному стані майна.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У частинах 1, 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та, зокрема, Перший протокол до неї.

За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому, згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В силу приписів статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов?язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв?язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи згідно статті 1174 ЦК України.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв?язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв?язок між ними.

Згідно правових позицій Верховний Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності.

Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об?єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб?єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Так, суд першої інстанції вірно вказав, що, враховуючи той факт, що у зв`язку із погашенням заборгованості було завершене зведене виконавче провадження, так як 26.07.2017 року за результатами розгляду поданих стягувачем заяв, старшим державним виконавцем Мельником В.В. було прийнято рішення щодо закінчення виконавчих проваджень за № 40573629, № 33554351 у відповідності до п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом винесення процесуальних документів, з виконання виконавчого листа № 705/1804/13-ц;2/705/764/13, виданого 01.10.2013 року та виконавчого напису за № 3460 від 04.07.2012 року, а саме : постанов про закінчення виконавчого провадження від 25.07.2017 року, то позивач не була позбавлена можливості невідкладно звернутися із відповідною заявою про відновлення її прав у користуванні та розпорядженні належним їй майном, оскільки зберігання майна боржника представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» фактично припинилось з моменту закінчення виконавчих проваджень, які були підставою проведення виконавчих дій, а саме : здійснення опису та арешту майна боржника.

Проте, позивач ОСОБА_1 почала звертатися до Уманського МВ ДВС із вимогами про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном лише, починаючи з 15.03.2019 року, усвідомлюючи те, що заборгованість була погашена ще у 2017 році.

На вказані звернення позивачу ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до представника стягувача ОСОБА_2 за отриманням ключів від вхідних дверей, проте, підтвердження такого звернення позивачем не надано, а тому і не вбачаються перешкоди зі сторони відповідачів у користуванні нею належним їй майном.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе звернути увагу, що судом першої інстанції було вірно акцентовано увагу на тому, що із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, наданого позивачем на підтвердження заподіяної відповідачами їй шкоди, були внесені відомості про кримінальне правопорушення № 0000738 по факту таємного викрадення майна з квартири АДРЕСА_6 (а. с.12), а не з квартири АДРЕСА_2 , тобто викрадення було здійснено із квартири АДРЕСА_6 , яка не була включена до Акту опису майна ОСОБА_1 , накладення відповідного арешту та передачу майна на відповідальне зберігання представнику стягувача ОСОБА_2 .

Так, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 12, 13 ЦПК України.

Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України (ст. 13 ЦПК України).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України .

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що із наданих та досліджених доказів вбачається, що позивачем не надано достатніх доказів щодо перешкоджання Уманським міським відділом ДВС та зберігачем майна позивачеві у здійсненні користування права власності чи доказів пошкодження, псування, знищення майна, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Щодо доводів позивача в якості доказів, стосовно накладної № ПП-0008099 від 23.09.2008 року, видаткової накладної № ПП-0000825 від 12.11.2015 року, акту здачі-прийому виконаних робіт за № 04-09-08 від 25.09.2008 року, акту здачі-прийому виконаних робіт за № 04-09-08 від 25.09.2008 року, акту здачі-прийому виконаних робіт за № 02-11-15 від 14.11.2015 року, а також комісійного акту від 13.09.2019 року, то колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що дані докази не є підтвердженням позовних вимог, оскільки вони не є підтвердженням того, що саме на момент передачі квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на відповідальне зберігання представнику ТОВ «ОТП Факторинг Україна», майно зазначене в накладних № ПП -0008099 від 23.09.2008 року, № ПП-0000825 від 12.11.2015 року, знаходилося у вище вказаних приміщенням.

Як вбачається з постанови про опис та арешт майна боржника (а. с.4) від 27 грудня 2016 року, згідно якої було вчинено виконавчі дії, шляхом здійснення опису й арешту майна боржника, а саме : квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , то боржник ОСОБА_1 відмовилася від підпису в документі, про що в постанові було зроблено відповідний запис в присутності свідків.

ОСОБА_1 не зазначалося в письмовому вигляді будь-яких заперечень щодо невірності складеного опису і таке інше.

Крім того, відповідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи боржник ОСОБА_1 зі скаргою на дії державного виконавця до суду не зверталася, а тому відсутні будь-які докази стосовно неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця відносно боржника ОСОБА_1 .

Стосовно твердження скаржника про повернення майна боржника за вмотивованою постановою державного виконавця, та яка наче б то регулюється ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», то вказане не приймається до уваги, оскільки дана норма регулює порядок саме зміни відповідального зберігача іншим, а не повернення майна боржнику.

Неправомірність дій з боку відповідача ОСОБА_2 , у якого було майно на збереженні, пошкодження майна і перешкоджання у доступі до майна позивачем також належним чином не доведено, що і було вказано судом першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко