Справа № 201/8078/21
Провадження № 2/201/343/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу батова Людмила Григорівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині прав та обов`язків покупця, припинення права власності, визнання права власності, визнання особистою приватною власністю.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те що, 09 липня 2016 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. В 2020 році позивач припинив шлюбні відносини та ведення суспільного господарства з відповідачем.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 4509, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали по частині кв. АДРЕСА_1 .

Окрім того 07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі № 4512 відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали по частині тренажне приміщення АДРЕСА_2 .

Позивач пославшись на вимоги ст. 60,61,163,69,70,71 СК України просив суд: визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; та право власності на частину тренажного приміщення № 79-25, загальною площею 8,8 кв.м , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (а.с.2-8, 164-167) .

Відповідач надала суду заяву в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 серпня 2021 року зазначена позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 58-59).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 60).

Ухвалою судді від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині прав та обов`язків покупця, припинення права власності, визнання права власності, визнання особистою приватною власністю(а.с. 61-62).

25 січня 2022 року ухвалою суду клопотання представника відповідача про зупинення провадження залишено без задоволення (а.с. 99-100).

Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с. 110-111)

28 березня 2023 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про відмову від частини позовних вимог та закрито провадження в частині позовних вимог:

?Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 4509, в частині покупця ОСОБА_2 ;

?Перевести на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 права та обов?язки покупця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 за Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 4509;

?Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

?Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 ;

?Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

?Визнати недійсним Договір купівлі-продажу тренажного приміщення № 79-25, загальною площею 8,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 4512, в частині покупця ОСОБА_2 ;

?Перевести на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 права та обов?язки покупця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 за Договором купівлі-продажу тренажного приміщення № 79-25, загальною площею 8,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 4512;

?Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 на 1/2 частини тренажного приміщення № 79-25, загальною площею 8,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

?Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на 1/4 частини тренажного приміщення № 79-25, загальною площею 8,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

?Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину тренажного приміщення N 79-25, загальною площею 8,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.170-173).

13 жовтня 2022 року відповідач на електронну пошту суду направила заяву в якій просили розгляд справи за її відсутності не проводити, оскільки у зв`язку з військовим станом в Україні вона разом з дітьми вимушена була виїхати з країни та повернеться тільки коли закінчиться війна (а.с.132).

08 грудня 2022 року відповідач на електронну пошту суду направила заяву в якій просила в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 141).

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна 08 жовтня 2021 року, 30 вересня 2022 року, 23 лютого 2023 року надала суду заяви про розгляд справи за її відсутності (а.с. 74, 128, 154)

Позивач в судове засідання не з`явився, 29 травня 2023 року надав заяву про розгляд справи за його відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав.

Відповідачем на електрону адресу суду 26 травня 2023 року направлено заяву в якій вона повідомляє, що знаходить за кордом та з`явитися в судове засідання не має змоги, в задоволенні позовних вимог просила відмовити .

Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК

Фактичні обставини встановленні судом

09 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровської області, актовий запис № 54, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 (а.с. 10).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11-12).

07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 4509, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали по частині кв. АДРЕСА_1 .

Окрім того 07 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі № 4512 відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали по частині тренажного приміщення АДРЕСА_2 .

Мотивована оцінка. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

В силу ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, до якого включено, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування , а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Враховуючи що квартира та тренажне приміщення були придбані відповідачем в період перебування у зареєстрованому шлюбу та є спільною сумісною власністю сторін, ОСОБА_2 є власником частини спірного майна, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд мас виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А. N 303-А, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265,355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу батова Людмила Григорівна визнання права власності задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (ПНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (ПНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частину тренажного приміщення № 79-25 , загальною площею 8,8 кв.м , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (а.с.2-8, 164-167) .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 29 травня 2023 року

Суддя С.О. Демидова