Справа № 347/1631/22
Провадження № 22-ц/4808/527/23
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів: Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіпраця», про стягнення грошей,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтував тим, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була усна домовленість про працевлаштування певних осіб за кордоном. Позивач ОСОБА_1 є керівником ТОВ «Профіпраця», яке здійснює свою діяльність на підставі ліцензії та проводить господарську діяльність з працевлаштування за кордоном. ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем, основний вид діяльності: діяльність туристичних агенцій.

Між позивачем та відповідачем не було укладено жодного письмового договору, який би визначав предмет договору, ціну, та інші істотні умови, існувала усна домовленість про те, що ОСОБА_2 допоможе з працевлаштуванням осіб за кордоном. На виконання усної домовленості ОСОБА_1 протягом червня 2019 року по листопад 2019 року перерахував на карткові рахунки ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 599 950, 59 гривень. Однак жодних послуг з працевлаштування відповідач ОСОБА_2 не надав. Грошові кошти назад не повернув.

На переконання позивача отримані ОСОБА_2 грошові кошти в даному випадку є безпідставно набути майном, а відтак вони підлягають поверненню на користь позивача.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьменко Є.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 09 лютого 2023 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив об`єктивно обставини справи, не надав оцінки доказам перерахування грошей відповідачу, безпідставно відкинув надані письмові доказі, тобто надав перевагу позиції відповідача. Позивач достатньо довів, що між ним та відповідачем не укладено письмового договору, тому він пересилав гроші відповідачу в результаті усної домовленості. Відповідач своїх зобов`язань, які були оплачені позивачем, не виконав. Отже, спірні кошти є безпідставно набутим майном, тому висновки суду про відмову в позові не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Беньковський В.А. вказав, що апеляційна скарга є безпідставною та необгрунтованою, а рішення Косівського районного суду від 09.02.2023 року у справі № 347/1631/22 є законним та обгрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процессуального права. Просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду у справі № 347/1631/22 від 09.02.2023 року без змін.

Позивач ОСОБА_1 до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений. Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Беньковський В.А. до суду не явилися, представником надано заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Кузьменка Є.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обставин, на які посилався в обгрунтування позовних вимог.

Колегія суддів не може не погодитися з таким висновком суду.

Судом встановлено, що згідно з платіжним дорученням від 13.07.2019 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ 10000 гривень на картку отримувача НОМЕР_1 , в коментарі до платежу зазначено: плата за 3ю групу Австралія. Переказ особистих коштів ОСОБА_1 (а.с.10).

13.07.2019 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ 13000 гривень на картку отримувача НОМЕР_1 , в коментарі до платежу зазначено: аванс за 3ю групу Австралія. Переказ особистих коштів ОСОБА_1 (а.с.11).

21.07.2019 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ на суму 10 000 гривень на картку отримувача НОМЕР_2 , в коментарі до платежу зазначено: аванс за 4 Австралія. Переказ особистих коштів ОСОБА_1 (а.с.12).

12.08.2019 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ на суму 14 250 гривень на картку отримувача НОМЕР_2 , в коментарі до платежу зазначено: аванс за ОСОБА_3 . Переказ особистих коштів ОСОБА_1 (а.с.13).

18.08.2019 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ на суму 14 160 гривень на картку отримувача НОМЕР_2 , в коментарі до платежу зазначено: Аванс за Матківський Австралія. Переказ особистих коштів ОСОБА_1 (а.с.14).

29.08.2019 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ на суму 14 120 гривень на картку отримувача НОМЕР_2 , в коментарі до платежу зазначено: ОСОБА_4 . Переказ особистих коштів ОСОБА_1 (а.с.15).

02.10.2019 року, відправник ОСОБА_5 здійснив переказ особистих коштів на суму 10 000 гривень, одержувач ОСОБА_6 (а.с.16).

03.10.2019 року відправник ОСОБА_5 здійснив переказ особистих коштів на суму 34 716 гривень, одержувач ОСОБА_6 (а.с.17).

18.11.2019 року відправник ОСОБА_5 здійснив переказ особистих коштів на суму 26 870 гривень, одержувач ОСОБА_6 (а.с.18).

07.10.2019 року відправник ОСОБА_5 здійснив переказ особистих коштів на суму 27 630 гривень, одержувач ОСОБА_6 (а.с.19).

Платник ОСОБА_1 здійснив переказ отримувач ОСОБА_2 грошових коштів на суми 37 710, 50 грн, 37 805, 02 грн., 54 322, 02 грн, 86 560, 02 грн., 13 926, 02 грн. В призначенні платежу зазначено: переказ готівки за платіжними картками. Платник ОСОБА_1 за 4 групу Австралія; програма в Америці,; програма Канада (а.с.20).

28.09.2019 року відправник ОСОБА_5 здійснив переказ особистих коштів на суму 7 282 гривень, одержувач ОСОБА_6 (а.с.21).

15.07.2019 року, ОСОБА_2 двічі здійснив поповнення картки ОСОБА_2 на суму 14 000 грн., (а.с.22).

ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ на суму 118 201, 02 грн., отримувач ОСОБА_2 , призначення платежу переказ готівки за платіжними картками, надання послуг програма Австралія (а.с.22).

Згідно з копією фіскального чека проведено оплату на суму 14999 грн. (а.с.22).

Квитанцією Monobank №2М8Т-ХТРВ-АР3М-Р4КХ від 06.11.2019 року підтверджено, що відправник ОСОБА_5 здійснив переказ особистих коштів на суму 27 000 гривень - одержувач ОСОБА_6 (а.с.19).

РНОКПП ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_3 (а.с.24).

Відповідач ОСОБА_2 станом на 08.06.2022 року зареєстрований як фізична особа підприємець, основний вид діяльності 79.11 Діяльність туристичних агенств (а.с.30)

Вирішуючи спір, суд керувався наступними нормами матеріального права.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналізуючи надані позивачем докази зокрема, платіжні документи, суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 з липня 2019 року по листопад 2019 року здійснював грошові перекази через ОСОБА_7 , Monobank, А-банк на загальну суму 599 950,59 гривень. В платіжних дорученнях (а.с. 10-15) суд не мав можливості встановити факт переказу коштів саме ОСОБА_2 , оскільки у вказаних платіжних дорученнях не міститься даних, які б могли беззаперечно підтвердити такий факт. До аналогічного висновку суд прийшов і стосовно квитанцій про здійснення грошових переказів через Monobank (а.с. 16- 19, 21, 23), де відправником зазначено «Вадим П», а одержувачем «Олег Д», і при цьому позивачем не надано інформації щодо рахунків, відкритих на ім`я позивача та відповідача. Суд зазначив, що квитанцій про здійснення грошових переказів через А банк (а.с.20) підтверджують, що ОСОБА_1 робив грошові перекази, одержувачем зазначено ОСОБА_2 , і в призначенні платежу вказано: «переказ коштів за платіжними картками, за групу Австралія, за групу Канада».

Звертаючись до суду, позивач вкзував, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався надати послуги з працевлаштування осіб за кордоном. При цьому будь яких письмових договорів між сторонами не було укладено.

До аналогічних висновків суд прийшов, оцінюючи інші платіжні документи, надані позивачем у підтвердження позовних вимог.

Скріншоти листування між сторонами, як стверджує позивач, також не містять жодної об`єктивної інформації для вирішення справи з урахуванням предмету спору.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

У зв`язку з наведеним суд вважав, що обставини, на які посилався позивач в своїй позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем в ході розгляду справи не представлено належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів у сумі 599 950, 59 грн. безпідставно та за відсутності між сторонами будь-яких правовідносин, які б передбачали необхідність перерахунку зазначених коштів, тому немає підстав для задовлення позову.

Колегія суддів, перевіривши справу, вважає, що висновок суду про відмову в позові за недоведеністю вимог є правильним.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Тобто безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Позивачем додані до апеляційної скарги платіжні доручення від 27.07.2029 року, 12.08.2019 року, 18.08.2019 року, 29.08.2019 року, 13.07.2019 року, 13.07.2019 року, де отримувачем коштів вже вказаний ОСОБА_2 , при цьому такі документи були надані суду першої інстанції без зазначення особи отримувача переведених грошей. Але виходячи з вищевказаного, враховуючи, що призначення платежу в ціх документах вже було предметом аналізу суду першоїі інстанції в сенсі заявлених позовних вимог, то такі доводи апеляційної скарги з посиланням на ці платіжні доручення не впливають і не спростовують висновку суду першої інстанції.

Так, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Отже, судом правильно вирішено, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення коштів у розмірі 599 950,59 00 грн.

Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі позивач не спростував висновок суду, а по суті виразив незгоду із рішенням без будь-якого правового обґрунтування, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, які, в свою чергу, були предметом перевірки суду першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення вимогам щодо обгрутнованості відповідає в достатній мірі.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника. Відповідно, не підлягає задовленню вимога представника позивача про відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузьменка Євгенія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 травня 2023 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков

В.А. Девляшевський