Справа № 464/5226/23
пр.№ 2-о/464/160/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.08.2023 м. Львів

Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Мички Б.Р.

за участі: секретаря судового засідання Карпенко Ю.В.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису з визначенням заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заяву мотивувала тим, що проживає разом із свекрухою та сином, ОСОБА_4 , за вказаною адресою. Ця квартира належить ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та сину свекрухи ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік заявниці, з лютого 2022 року ОСОБА_1 , разом із сином стали проживати за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку з збільшенням цін на оренду нерухомості. ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5 чинили перешкоди заявниці та її сину в допуску до житла, принижувала заявницю, ображала, провокувала конфлікти. Поліцію викликала неодноразово, зокрема 07.02.2023 та 06.03.2023 були видані тимчасові заборонні приписи відносно ОСОБА_3 . У зв`язку з вищенаведеним просить заяву задовольнити.

Ухвалою судді від 10.08.2023 заяву прийнято до провадження і призначено судовий розгляд.

У судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали з підстав, що у такій викладені. Просили суд заяву задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 , допитана судом, заперечила щодо задоволення заяви. Пояснила, що усі доводи заявниці є надуманими та обманом. При цьому підтвердила, що вони спільно володіють на праві власності квартирою по АДРЕСА_1 . Між ними постійно виникають конфлікти з приводу користування кухнею та вбиральнею, під час котрих вони сваряться, здебільшого ОСОБА_1 її провокує. Також не заперечує того факту, що заявниця 07.02.2023 та 06.03.2023 викликала працівників поліції, однак вважає, що такі дії її пов`язані і тим, щоб її виселити з квартири, оскільки вона заявниці не погрожувала, будь-яку фізичну силу не застосовувала. Погодилася, що щодо неї було винесено тимчасовий заборонний припис, та було заборонено у будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 невістка ОСОБА_3 .

З лютого 2022 року, разом із сином ОСОБА_1 ОСОБА_4 , та сином ОСОБА_3 ОСОБА_5 , почали спільно проживати у квартирі по АДРЕСА_1 , котрою володіють на праві спільної власності.

07.02.2023 щодо ОСОБА_3 внаслідок висловлювання образ було винесено тимчасовий заборонний припис АА № 302754, згідно котрого останній заборонено у період часу з 07.02.2023 по 12.02.2023 впродовж 5 днів у будь-який спосіб контактувати із ОСОБА_1 . Згідно вказаного припису ОСОБА_1 визнано постраждалою особою внаслідок психологічного насильства.

06.03.2023 щодо ОСОБА_3 внаслідок висловлювання образ було винесено тимчасовий заборонний припис АА № 023454, згідно котрого останній заборонено у період часу з 06.03.2023 по 11.03.2023 впродовж 5 днів у будь-який спосіб контактувати із ОСОБА_1 . Згідно вказаного припису ОСОБА_1 визнано постраждалою особою внаслідок психологічного насильства.

30.03.2023 постановою Сихівського районного суду м. Львова було закрито провадження у справі щодо події 07.02.2023 року у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

Зважаючи на викладене, суд враховує наступне.

Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Серед діянь, шо підпадають під визначення домашнього насильства, законодавець виокремлює психологічне насильство та фізичне насильство.

Так, під психологічним насильством розуміється- форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Пунктом 11, ч. 2 ст. 3 вищевказаного Закону передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, як рідні брати і сестри.

При цьому п. 12. ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки

До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника (п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону обмежувальним приписом стосовно кривдника є встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону є оцінюванням вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.05.2009 вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з свідоцтв про право на спадщину серії ННЕ №757827 та серії ННЕ №757827 від 08.06.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належить кожному 1/16 частини квартири АДРЕСА_2 .

З огляду на вищевикладене, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності, перевірячи наявність підстав для видачі обмежувального припису встановив, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінив ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

З огляду на судову практику, викладену у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), суд погоджується, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Крім того, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Аналогічного висновку дійшов ВС в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19).

Таким чином, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася в правоохоронні органи з питань протиправності дій ОСОБА_3 , 07.02.2023 складався протокол про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_3 у зв`язку з її усними образами в бік невістки, однак постановою Сихівського районного суду м. Львова від 30.03.2023 року провадження у справі було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань жодного разу не вносилися.

При цьому, суд критично розцінює твердження заінтересованої особи, про те, що вона жодним чином не ображає заявника, та у зв`язку із цим зауважує, що інспектором поліції 07.02.2023 та 06.03.2023, в порядку протидії домашньому насильству ОСОБА_3 було винесено термінові заборонні приписи.

Разом з тим, аналізуючи зміст вказаних приписів, суд бере до уваги те, що працівник правоохоронного органу, котрому в силу чинного законодавства надано повноваження щодо вжиття заходів запобігання та протидії домашньому насильству, отримавши заяву від ОСОБА_1 про вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства, здійснюючи її розгляд та безпосередньо сприймаючи обставини відносин між сторонами, оцінив ризики за факторами небезпеки щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої особи, кривдника, з`ясувавши обставин конфлікту та виявляючи чинники і умови, які створювали або могли створювати небезпеку для заявника, серед інших заходів, застосував саме захід у виді заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на п`ять днів. При цьому дії суб`єкта, жодною із сторін конфлікту не оскаржувалися.

З огляду на це, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи заявника ОСОБА_1 про вірогідність настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, тому судом не здобуто жодних доказів про застосування щодо неї ОСОБА_3 фізичної сили.

Крім того, заявником не надано доказів, про те, що словесні образи, погрози, у тому числі щодо її дитини, приниження, залякування висловлені ОСОБА_3 спрямовані на обмеження її волевиявлення і що такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку дитини, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Разом з тим, суд, беручи до уваги, що ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 вчинялися дії у виді висловлювання образ, що містять ознаки психологічного насильства, що підтверджено даними термінових заборонних приписів, та при вирішення питання щодо можливості застосування заходів тимчасового обмеження прав заінтересовані особи або покладення на неї обов`язків, про які клопоче заявник, враховує окрім вищевказаного, таке.

ОСОБА_1 на праві власності володіє частиною квартири по АДРЕСА_1 , тимчасово у ній проживає, де постійно проживає ОСОБА_3 .

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право і буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника допускається з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису, і у порядку, визначеному Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Таким чином, при вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (про це йдеться у постанові КЦС ВС № 754/11171/19 від 28.04.2020 року).

Таким чином, суд, встановивши, що заявник ОСОБА_1 06.03.2023 піддавалася домашньому насильству зі сторони ОСОБА_3 у формі психологічного насильства, котра висловлювала образи, оскільки в події 07.02.2023 суд встановив відсутність складу адміністративного правопорушення та таке рішення суду не оскаржувалось, оцінивши ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, приходить до переконання про те, що застосувавши захід у виді заборони перебувати в місці спільного проживання, буде порушено справедливий баланс між метою такого заходу, досягнення якої передбачається (припинення конфліктних відносин, що виникають з приводу користування об`єктом нерухомого майна що перебуває у спільній власності заявника та заінтересованої особи), та засобами, які використовуються для її досягнення (позбавлення права володіння майном на певний час шляхом обмеження права на його використання як постійного місця проживання).

Також, беручи до уваги, що заявник не надала жодних доказів, а в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_3 особисто або через третіх осіб її не переслідувала, будь-яке листування не вела чи в інший спосіб не контактувала, а тому підстав для застосування заходів: заборонити вести листування, телефонні переговори з заявницею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити особисто чи через третіх осіб переслідувати заявницю та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, суд не знайшов.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування обмежувального припису.

Згідно ч.3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.294, 3501, 3502, 3505, 3506, 3508 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Заявниця: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній.

Заінтересована особа: ОСОБА_3 , місце реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній.

Повний текст рішення складено 15.08.2023 року.

Суддя Б.Р. Мичка