Справа № 504/3734/22
Провадження № 2/504/986/23

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді- Барвенко В.К.,

секретаря Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, цивільну справу за позовом адвоката Кокарєва Андрія Павловича поданого в інтересах ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, за участі третьої особи: Виконавчий комітет Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання права на приватизацію приміщення у гуртожитку, визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2022 року представник позивача адвокат Кокарєв Андрій Павлович звернувся до Комінтернівського районного суду із позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, за участі третьої особи: Виконавчий комітет Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання права на приватизацію приміщення у гуртожитку, визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.

Рух справи в суді та позиції сторін:

29.11.2022 року до Комінтернівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява представника позивача адвокат Кокарєв Андрій Павлович в інтересах ОСОБА_1 до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, за участі третьої особи: Виконавчий комітет Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання права на приватизацію приміщення у гуртожитку, визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.

02.12.2022 року зазначену заява із додатками було розподілено судді Барвенко В.К.

Ухвалою від 05.12.2022 року було відкрито загальне позовне провадження у цій справі, призначено підготовче судове засідання.

Свою позовну заяву представник обґрунтовує тим, що 27.12.2003 року ОСОБА_1 та членам його родини було видано спецордер №44 на вселення до БОС №38 кімната №79 на період проходження служби в ВЧ НОМЕР_2 чи до надання жилого приміщення для постійного проживання в установленому порядку.

Зазначений житловий будинок АДРЕСА_1 для малосімейних офіцерів був збудований за кошти Міністерства оборони України та введений в експлуатацію 30.03.1980 року із статусом «гуртожиток».

24.04.2003 року на 15 сесії Чорноморської селищної ради 24 скликання приймається рішення №132 про прийом закріпленого на праві оперативного управління за Чорноморською КЕЧ району військового майна цілісного житлового комплексу, об`єктів соціальної інфраструктури, нежитлових приміщень, іншого майна, техніки, а також земель оборони в межах населеного пункту разом з передачею житлового фонду у комунальну власність Чорноморської селищної ради.

На підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року у справі № 504/3505/20 місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 .

Задля реалізації свого права на приватизацію приміщення у гуртожитку, ОСОБА_1 . 27.05.2022 року ОСОБА_1 звертався до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області із заявою про надання інформації щодо можливості приватизації кімнати АДРЕСА_3 , проте отримав негативну відповідь, з якої вбачається, що це приміщення не підлягає приватизації, оскільки віднесене до відомчого фонду Міністерства оборони України, не є комунальною власністю Чорноморської селищної ради, а лише було передано під «тимчасову охорону» при розформуванні КЕВ Чорноморського району у 2006 році.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса у відповідь на запит голови Чорноморської селищної ради повідомив, що приміщення в гуртожитку під №79 не підлягає приватизації, оскільки не розподілялося як постійна, статус кімнати №79 залишився без змін та залишається відомчим фондом Міністерства оборони України, відтак, КЕВ м. Одеса, заперечує щодо можливості приватизації кімнат у будинку АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що зазначеними відмовами відповідачів було порушено його право на приватизацію займаного житлового приміщення та його право на житло, в розумінні положень ст.47 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тому просить суд визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію житлового приміщення (кімнати) АДРЕСА_3 , визнати протиправними відмови відповідачів, стягнути судові витрати.

Представник Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області у своєму відзиві заперечував щодо задоволення позову, зазначав, що позивач помилково вказав Чорноморську селищну раду як орган приватизації, що будинок АДРЕСА_1 для малосімейних офіцерів, був збудований за кошти Міністерства оборони України, житлова площа у ньому не розподілялася як постійна, а статус кімнати №79 залишився без змін та є відомчим фондом Міністерства оборони України.

У своєму відзиві представник Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області наголошував на тому, що Чорноморська селищна рада та виконавчий комітет Чорноморської селищної ради не являються органами приватизації державного майна, яке є відомчим фондом Міністерства оборони, просив суд виключити Чорноморську селищну раду Одеського району Одеської області як відповідача по справі.

Представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса у своєму відзиві заперечував щодо задоволення позовних вимог, наголошував на тому, що позивач залучив в якості учасника справи КЕВ м. Одеса без жодного обґрунтування в чому відбувається порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку КЕВ м. Одеса. На думку представника КЕВ м. Одеса в позовній заяві відсутні будь-які вимоги до КЕВ м. Одеси, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, тому просив суд відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, представник КЕВ м. Одеса по тексту свого відзиву наголошував на тому, що Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», на який посилається позивач в обґрунтування свого позову, не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках у зв?язку з роботою (службою) за контрактом. Наголошував на тому, що спецордер ОСОБА_1 в 2003 році була надано в зв?язку із проходженням служби в частині НОМЕР_2 чи до надання жилого приміщення для постійного проживання в установленому порядку та враховуючи те, що ОСОБА_1 не розподілялася житлова площа як постійна, а за даними КЕВ м. Одеса кімната №79 є відомчим фондом Міністерства оборони України, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Мотиви з яких виходить суд:

Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного:

З матеріалів справи вбачається, що спірне приміщення розташоване у житловому будинку АДРЕСА_1 для малосімейних офіцерів, який був збудований за кошти Міністерства оборони України та введений в експлуатацію 30.03.1980 року із статусом «гуртожиток».

24.04.2003 року на 15 сесії Чорноморської селищної ради 24 скликання приймається рішення №132 про прийом закріпленого на праві оперативного управління за Чорноморською КЕЧ району військового майна цілісного житлового комплексу, об`єктів соціальної інфраструктури, нежитлових приміщень, іншого майна, техніки, а також земель оборони в межах населеного пункту разом з передачею житлового фонду у комунальну власність Чорноморської селищної ради.

Як вбачається з рішення Чорноморської селищної ради 24 скликання №132 від 24.04.2003 року Чорноморською селищною радою щодо передачі до комунальної власності житлового фонду разом з земельними ділянками Чорноморською КЕЧ району було прийнято рішення № 292 від 04.12.2001 року "Про прийом на баланс житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури разом з земельними ділянками у комунальну власність.

Листом від 10.12.2001 р. № 163/3652 отримано повідомлення про прийняте рішення Міністром Оборони України про згоду на вилучення та передачу у комунальну власність житлового фонду разом з земельними ділянками із земель оборони в межах територіальної громади. Виконуючи ухвалу спільного засідання керівного складу Південного-оперативного Командування та депутатів Чорноморської селищної ради від 03.01.2002 року створена діюча комісія з питань прийому житлового фонду. Пропозиція про передачу земель оборони до комунальної власності Чорноморської селищної ради разом з передачею житлового фонду затверджена 07 березня 2003 року Державним секретарем МО України.

Відтак, з метою забезпечення реалізації конституційних прав територіальної громади на володіння та розпорядження житловим фондом та землею в межах територіальної громади та приведення у відповідність з Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» із змінами, а також Постановою КМУ № 1282 від 29.08.2002 року «Про порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил», Земельного кодексу України, Тимчасового порядку розмежування земель права державної і комунальної власності», затвердженого Постановою КМУ від 01.08.2002 р. №1100, 24.04.2003 року на 15 сесії Чорноморської селищної ради 24 скликання було прийнято рішення №132 про прийом військового майна у комунальну власність Чорноморської селищної ради.

Згодом, 29.08.2003 року між Державною установою Чорноморська квартирно-експлуатаційна частина району Південного оперативного командування, в особі начальника КЕЧ підполковника Григор`єва Георгія Юрійовича, діючого на підставі чинного законодавства України з одного боку і Чорноморською селищною радою, в особі селищного голови Ружина Олександра В`ячеславовича, діючого на підставі закону України "Про мiсцеве самоврядування в Україні" з другого боку, було укладено Договір про передачу до комунальної власності житлового фонду та об`єктів соціальної інфраструктури Чорноморського гарнізону, земельних ділянок в межах територіальної громади та земельних ділянок для соціальних потреб разом з передачею житлового фонду із земель оборони.

Відповідно до опису №1 до Договору від 29.08.2003 року до комунальної власності Чорноморської селищної Ради було передано, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 .

На виконання положень зазначеного Договору від 29.08.2003 року 14.11.2003 року між сторонами було укладено акт прийому-передачі будівлі (споруди) військових містечок № НОМЕР_3 , НОМЕР_4 смт. Чорноморське.

27.12.2003 року ОСОБА_1 та членам його родини видається спецордер №44 на вселення до БОС №38 кімната №79 на період проходження служби в ВЧ НОМЕР_2 чи до надання жилого приміщення для постійного проживання в установленому порядку.

Рішенням № 25 від 07 квітня 2004 року виконавчого комітету Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області «Про затвердження переліку житлових будинків АДРЕСА_4 було затверджено перелік житлових будинків, які знаходяться на балансі житлово-комунального господарства смт. Чорноморське. В переліку житлових будинків вказана за АДРЕСА_5 .

Довідкою № 28 від 17.01.2013 року начальник Житлово-комунального господарства Чорноморської селищної ради підтвердив, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі в ЖКГ Чорноморської селищної ради.

23 листопада 2015 р. Житлово-комунальне господарство виготовило технічний паспорт на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 .

23 листопада 2015 р. Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням № 374-VІІ від 24.10.2017 р. 34 сесії Чорноморської селищної ради УІІ скликання «Про затвердження Акту комісії стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 » затверджено акт, в якому комісія прийшла до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 , прийнятий у комунальну власність відповідно до рішення Чорноморської селищної ради № 132- ХХІУ від 24.04.2003 у складі цілісного житлового комплексу (згідно акту) та з 07.04.2004 року знаходиться на балансі Житлово-комунального господарства Чорноморської селищної ради, обслуговується ЖКГ Чорноморської селищної ради. У мешканців будинку відкриті особові рахунки та укладені відповідні договори про надання житлово-комунальних послуг. З 2004 року мешканці будинку сплачують кошти за спожиті житлово-комунальні послуги на адресу ЖКГ Чорноморської селищної ради.

Як встановлено в ході судового розгляду, на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року у справі № 504/3505/20 місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 .

Суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищенаведені обставини справи, які були встановлені судом у цій справі, також були предметом судового розгляду Комінтернівського районного суду Одеської області у справі № 504/3505/20 за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Міністерства оборони України, про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Зазначене рішення суду оскаржене не було.

Як вбачається з матеріалів справи 29.06.2022 року, ОСОБА_1 подав заяву до начальника КЕВ м. Одеси щодо надання інформації про належність будинку АДРЕСА_1 до відомчого фонду Міністерства оборони України.

У відповідь на цю заяву було надано відповідь (вих. №2079 від 11.07.2022 року), з якої вбачається, що будинок АДРЕСА_1 на бухгалтерському обліку балансі КЕВ м. Одеса не перебуває. Кімнати в даному будинку відносяться до відомчого фонду Міністерства оборони України, так як були розподілені спец ордерами КЕВ Чорноморського району у 2003 році.

Додатком до відповіді було надано відповідну довідку (вих. №2078 від 11.07.2022 року), якою підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 на бухгалтерському обліку балансі КЕВ м. Одеса не перебуває.

03.10.2022 року представником ОСОБА_1 адвокатом Кокарєвом А.П. було направлено адвокатський запит (вих. №1/03-10/22 від 03.10.2022 року) до Регіонального відділення в Одеській області Фонду державного майна України щодо надання інформації з приводу того, чи надавалися до Єдиного реєстру об`єктів державної власності відомості від суб`єктів управління про нерухоме майно, зокрема: будинок АДРЕСА_6 та чи перебуває зазначене майно у державній власності.

З відповіді регіонального відділення ФДМУ в Одеській області від 10.10.2022 року вбачається, що інформації щодо державної власності про будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в Регіональному відділенні відсутня.

05.10.2022 року представником ОСОБА_1 адвокатом Кокарєвим А.П. було направлено адвокатський запит (вих. №1/05-10/22 від 05.10.2022 року) до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області про надання інформації щодо того:

1) чи було здійснено виконавчим комітетом Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області реєстрацію права комунальної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у відповідному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

2) щодо причин відмови ОСОБА_1 у приватизації кімнати АДРЕСА_3 , який перебуває в комунальній власності Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області.

12.10.2022 року надійшла відповідь на адвокатський запит від Чорноморської селищної ради (вих. №2029/03-10/3396), з якої вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Чорноморською селищною радою не реєструвалося, оскільки Чорноморська селищна рада не є власником даного об`єкта нерухомості та враховуючи те, що будинок віднесений до відомчого фонду Міністерства оборони України, приватизація його неможлива.

Суд звертає увагу, що відповідно до положень ст.128 ЦК УРСР (який діяв на момент передачі житлового будинку станом на 29.08.2003 року, коли між Державною установою Чорноморська квартирно-експлуатаційна частина району Південного оперативного командування, в особі начальника КЕЧ підполковника Григор`єва Георгія Юрійовича, діючого на підставі чинного законодавства України з одного боку і Чорноморською селищною радою, в особі селищного голови Ружина Олександра В`ячеславовича було укладено Договір про передачу до комунальної власності житлового фонду та об`єктів соціальної інфраструктури Чорноморського гарнізону, земельних ділянок в межах територіальної громади та земельних ділянок для соціальних потреб разом з передачею житлового фонду із земель оборони), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Тобто чинний на той момент матеріальний закон не містив припису про обов?язкову державну реєстрацію речового права на нерухоме майно для виникнення права власності на таке майно.

Відповідно до опису №1 до Договору від 29.08.2003 року до комунальної власності Чорноморської селищної Ради було передано, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 .

На виконання положень зазначеного Договору від 29.08.2003 року 14.11.2003 року між сторонами було укладено акт прийому-передачі житлового фонду, комунальних споруд, мереж тепло-водопостачання та каналізації військових містечок № 1, 3 в смт. Чорноморське.

Саме факт підписання акту прийому-передачі житлового фонду, комунальних споруд, мереж тепло-водопостачання та каналізації військових містечок № 1, 3 в смт. Чорноморське свідчить про перехід зазначеного нерухомого майна до комунальної власності Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області.

Суд критично ставиться до тверджень представника Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області відносно того, що житловий будинок АДРЕСА_1 був переданий не до комунальної власності селищної ради, а лише під «тимчасову охорону».

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Положеннями ст. 47 Конституції України встановлено право кожного на житло, що означає, що на державу покладаються позитивні обов`язки зі створення умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла), одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов`язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (частини перша, друга статті 47 Конституція України).

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначено Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Пунктом 4 наказу Міністра оборони України від 03 січня 1993 року N 1 "Про приватизацію житлового фонду військовослужбовцями та іншими особами, які проживають у будинках Міністерства оборони України" передбачено, що обов`язки органів, які здійснюють приватизацію житлового фонду Міністерства оборони України, покладені на квартирно-експлуатаційні частини районів, на обліку яких перебувають квартири (будинки).

Право особи на передачу у приватну власність житла органами приватизації може бути обмежено тільки на підставах, встановлених законом.

Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" і Положення встановлюють порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Частинами першою-четвертою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд критично ставиться до тверджень КЕВ м. Одеса в частині того, що за даними КЕВ м. Одеса кімната №79 є відомчим фондом Міністерства оборони України, оскільки доказами, наявними у матеріалах справи, а саме: відповідь КЕВ м. Одеса (вих. № 2079 від 11.07.2022 року) на звернення ОСОБА_1 за № 1969 від 29.06.2022 року, а.с. 40), підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 на бухгалтерському балансі КЕВ м. Одеса не перебуває.

Суд також звертає увагу на те, що як вбачається з довідки мешканців, які постійно проживають в будинку АДРЕСА_1 станом на 01.07.2013 року, яка видана житлово-комунальним господарством Чорноморської селищної ради (вих. №520 від 02.07.2013 року (а.с. 89), в будинку проживало 80 осіб, з яких не всі особи вселені на підставі спецордерів у зв?язку із проходженням військової служби, зокрема: рядок 20: священик місцевої церкви ОСОБА_2 із родиною, вселений на підставі розпорядження ЧСР № 170/2007-СР від 17.08.2007 року; рядок 41: працівник ЖКГ ЧСР двірник, що обслуговує даний будинок, чоловік працює сантехніком в ЖКГ ЧСР ОСОБА_3 із родиною, вселені на підставі розпорядження ЧСР № 80 від 09.08.2008 року; рядок 74: постраждала сім?я ОСОБА_4 із родиною, вселені на підставі розпорядження ЧСР № 159/2006-СР від 13.10.2006 року.

Зазначені обставини вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 , осіб, які не мають відношення до проходження військової служби, свідчить про те, що саме Чорноморська селищна рада розпоряджається зазначеним майном та своїми розпорядженнями вселяє людей до житлового будинку, що спростовує твердження відповідачів про те, що житловий будинок не перебуває у комунальній власності та є відомчим фондом Міністерства оборони України.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (надалі Конвенція).

Відповідно до положень ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічне право закріплене в ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, відповідно до якої ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ неодноразово (див., серед інших джерел, рішення у справах «МакКанн проти Сполучного Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, від 13 травня 2008 року та «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 41, від 2 грудня 2010 року) зазначав, що втручання в право на житло та як наслідок втрата житла особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Принцип законності в розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права (див. рішення у справі «Роман Захаров проти Росії» [ВП] (Roman Zakharov v. Russia) [GC], заява № 47143/06, пункт 228, ЄСПЛ 2015). Хоча Суд має лише обмежені повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що під час застосування закону в конкретній справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення чи дійти непередбачуваних висновків (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), заява № 4909/04, пункт 40, від 10 лютого 2011 року з подальшими посиланнями; згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 43 та рішення у справі «Алтай проти Туреччини (№ 2)» (Altay v. Turkey (no. 2)), заява № 11236/09, пункти 5455 та 57, від 9 квітня 2019 року).

Оцінивши всі докази у їх сукупності, з урахуванням правових обґрунтувань та позицій сторін, враховуючи те, що наявними у матеріалах справи доказами доведений факт перебування житлового будинку АДРЕСА_1 на балансі Чорноморської селищної ради Одеського району, Одеської області, яка в силу положень чинного законодавства України має виступати органом приватизації зазначеного житлового будинку, приймаючи до уваги те, що відсутні підстави для задоволенням позовних вимог в частині пред?явлених вимог до КЕВ м. Одеса, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви адвоката Кокарєва А.П., поданої в інтересах ОСОБА_1 частково.

Позивачем також заявлено вимогу про розподіл судових витрат, а саме: позивач просить стягнути з відповідачів сплачений ним судовий збір за подання позову у розмірі 1984,80 гривень, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 гривень.

Щодо судового збору:

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються - на відповідача.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд доходить до висновку про можливість стягнення з Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1323,20 грн. (пропорційно задоволеним вимогам).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу:

На обґрунтування зазначених вимог позивачем було надано копії наступних документів: витяг з договору про надання правової допомоги № 1-0809/22 від 28.10.2022 року; акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги № 1-0809/22 від 28.10.2022 року; квитанція про оплату послуг № 22_11/22 від 22.11.2022 р.

Як вбачається з витягу з договору про надання правової допомоги № 1-0809/22 від 28.10.2022 року загальна вартість послуг за цим договором становить 40 000 гривень та підлягає сплаті в наступному порядку:

- 20000 гривень сплачується Клієнтом не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання договору;

- 20000 гривень сплачується Клієнтом не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дати проведення останнього судового засідання по справі.

З акту приймання-передачі послуг вбачається, що адвокатом Кокарєвим А.П. були надані наступні послуги ОСОБА_1 :

- Первинна усна консультація з Клієнтом з приводу наявної правової проблеми тривалістю 2 (дві) години вартістю 3000 гривень;

- Вивчення наявних у Клієнта доказів на 60 аркушах тривалістю 4 години вартістю 2000 гривень;

- Підготовка та направлення адвокатського запиту до регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях (вих. № 1/03-10/22 від 03 жовтня 2022 року) вартістю 2000 гривень;

- Підготовка та направлення адвокатського запиту до Чорноморської селищної ради Одеської області (№ 1/05-10/22 від 05 жовтня 2022 року) вартістю 2000 гривень;

- Підготовка проекту заяви до про приватизацію житла в гуртожитку вартістю 1000 гривень;

- Проведення консультацій та узгодження стратегії захисту порушених прав позивача, розробленої представником позивача вартістю 2000 гривень;

- Підготовка позовної заяви про визнання права на приватизацію приміщення у гуртожитку, визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, збір додатків (50 документів) та подання позовної заяви до Комінтернівського районного суду Одеської області вартістю 8000 гривень.

На підтвердження сплати 20000 гривень за надані послуг надана відповідна квитанція.

Відповідно до положень ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з положень ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд нагадує, що одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, який передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічне положення міститься і в тексті ч.1 ст.81 ЦПК України згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Питання стягнення судових витрат на оплату професійної правової допомоги неодноразово були предметом розгляду у постановах Верховного Суду.

Так, згідно з правовим висновком Верховного Суду, який висловлений у постанові від 20.07.2021 року у справі № 922/2604/20 відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Суд також приймає до уваги усталену практику Верховного Суду (постанови у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18) згідно з якою витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд нагадує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката Кокарєва А.П.

Враховуючи складність справи, приймаючи до уваги об?єм роботи, проведений адвокатом та якість цієї роботи, суд доходить до висновку про можливість задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу частково, а саме у розмірі 20000 гривень, які суд вважає співмірними з огляду на складність цієї справи.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись положеннями ст. ст. 137-141, 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Кокарєва Андрія Павловича поданого в інтересах ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право на приватизацію житлового приміщення (кімнати) № 79 (сімдесят дев`ять) в житловому будинку гуртожитку АДРЕСА_1 .

Визнати протиправною відмову Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області у приватизації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) житлового приміщення (кімнати) АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти позову відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що він має право на повторне звернення до Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області щодо приватизації житлового приміщення (кімнати) № 79 (сімдесят дев`ять) в житловому будинку гуртожитку АДРЕСА_1 .

Стягнути з Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області (67570, Одеська обл., Одеський район, смт. Чорноморське, вул. Гвардійська, буд. 19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 1323,20 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок позивача.

Стягнути з Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області (67570, Одеська обл., Одеський район, смт. Чорноморське, вул. Гвардійська, буд. 19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 20000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко