ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Заворотному К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору іпотеки, мотивуючи його тим, що їй на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2018 року у справі №200/22690/17 право власності на вказану квартиру було визнано за ОСОБА_3

25 травня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , що 05 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_4 вказану вище квартиру. Того ж дня ПН ДМНО ОСОБА_5 було накладено заборону на відчуження зазначеної квартири. Посилаючись на те, що ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року по справі №200/22690/17 було скасоване заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, на підставі якого право власності на належну їй квартиру було визнано за ОСОБА_3 , що свідчить про те, що квартира вибула з її володіння поза її волею, а тому просила суд ухвалити рішення, яким витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6 кв.м, житловою площею 91,3 кв.м; припинити у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності; визнати недійсним договір іпотеки від 05 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та припинити дію записів про іпотеку та запис про обтяження; стягнути чудові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою від 14 грудня 2020 року, що полягають в забороні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у будь-який спосіб вчиняти дії, спрямовані на відчуження, розпорядження, надання в користування нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6 кв.м, житловою площею 91,3 кв.м та заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії, що стосуються користування, розпорядження, відчуження та реєстрації прав на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 172,6 кв.м, житловою площею - 91,3 кв.м, скасовані в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2023 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона має право на витребування належної їй на праві власності на підставі рішення суду квартири від останнього її набувача. Спірна квартира вибула з її володіння на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2018 року у справі №200/22690/17, яким право власності на квартиру було визнано за ОСОБА_3 , яке в подальшому було скасоване. Оскільки ОСОБА_2 не набула права власності на квартиру, вона не мала жодних правових підстав для передачі її в іпотеку ОСОБА_4 . Звертала увагу на те, що рішення по справі 200/22690/17 не може бути прийнято до уваги, оскільки ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі 200/22690/17 було відкрито касаційне провадження.

04 квітня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що ОСОБА_1 добровільно передала належну їй на праві власності квартиру в іпотеку ОСОБА_3 , який в свою чергу набув на неї право власності у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань забезпечених договором іпотеки. Вона є добросовісним набувачем квартири та її права не можуть бути порушені через недобросовісні дії позивачки.

06 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертав увагу на те, що ОСОБА_1 добровільно передала належну їй на праві власності квартиру в іпотеку, у якості забезпечення належного виконання зобов`язання з повернення позики її чоловіком ОСОБА_6 . Твердження про те, що квартира вибула з її власності поза її волею є хибними та спростовуються рядом судових рішень.

Відповідач ОСОБА_4 своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 ).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» ДМР від 01 липня 2009 року, відбулася державна реєстрація права власності на цю квартиру.

02 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №255/НАК090987-НАК 090990, посвідчений ПН ДМНО Кухтіною В.В., згідно якого в рахунок виконання зобов`язання за договорами позики №15/02/15/1, 16/02/15/2,16/02/15/3,16/02/15/4,16/02/15/5 від 16 лютого 2015 року в загальному розмірі 17 944 260 грн., передано в іпотеку належне ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2018 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ПН ДМНО ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_6 , про звернення стягнення на майно. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за договорами позики від 16 лютого 2015 року в розмірі 20 000 493,46 грн., станом на 21 грудня 2017 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02 березня 2015 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений ПН ДМНО Кухнітою В.В., за реєстровим №255, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру.

13 лютого 2018 року право власності на спірну квартиру, яке набув ОСОБА_3 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська №200/22690/17 від 09 січня 2018 року, було зареєстровано, що підтверджується відповідним записом про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №24829742.

25 травня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2018 року, посвідченого ПН ДМНО Мошковською Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №465, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі даного договору купівлі-продажу право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 26335361).

05 липня 2018 року ОСОБА_2 в рахунок забезпечення виконання умов договору позики від 05 липня 2018 року, посвідченого ПН ДМНО Мошковською Н.М., передала ОСОБА_4 в іпотеку за договором іпотеки належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

04 листопада 2020 року ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська заочне рішення суду від 09 січня 2018 року по справі №200/22690/17 скасоване та справа передана за підсудністю до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, позов ОСОБА_3 задоволено та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права від свого імені продати квартиру будь-якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь-якого суб`єкта оціночної діяльності.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що по справі встановлено, що первинно спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з огляду на неналежне виконання чоловіком позивачки умов договорів позики на загальну суму 20 000 493,46 грн. В подальшому (після скасування заочного рішення), правомірність вимог ОСОБА_3 підтвердив Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська (якому після скасування заочного рішення передана цивільна справа), який в рахунок погашення заборгованості за договорами позики звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (що належала ОСОБА_1 та передана в іпотеку в рахунок виконання умов договорів позики), шляхом визнання за ОСОБА_3 права від свого імені продати дану квартиру будь-якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь-якого суб`єкта оціночної діяльності. Отже, спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не безоплатно, а за борги її чоловіка (поручителем якого вона виступила), а тому суд дійшов висновку, що мета, яку переслідує позивачка (витребування майна з чужого незаконного володіння), та наслідки для відповідачки ОСОБА_2 , як добросовісного набувача у вигляді безоплатного позбавлення її майна, яким вона тривалий час володіє, є неспівмірними. На день придбання ОСОБА_2 спірної квартири, вона не могла проявити розумну обачність та не могла знати про те, що квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, оскільки ОСОБА_3 відчужував спірну квартиру на підставі чинного на той момент рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2018 року. Отже, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, а підстави для витребування квартири на користь позивачки ОСОБА_8 відсутні. Оскільки в задоволенні позовних вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено та встановлено, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна, відсутні підстави і задоволення позовних вимог в частині скасування в державному реєстрі записів про право власності, визнання договору іпотеки від 05 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним та скасування відповідних записів в реєстрі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів даної справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 ).

Спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з огляду на неналежне виконання чоловіком позивачки ОСОБА_6 умов договорів позики на загальну суму 20 000 493,46 грн.

Після скасування заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, правомірність вимог ОСОБА_3 підтвердив Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська, який в рахунок погашення заборгованості за договорами позики звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (що належала ОСОБА_1 та передана в іпотеку в рахунок виконання умов договорів позики), шляхом визнання за ОСОБА_3 права від свого імені продати дану квартиру будь-якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь-якого суб`єкта оціночної діяльності.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною першої якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 40)). Вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність насамперед набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункт 37), від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (підпункт 6.45 пункту 6)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (підпункти 7.15, 7.16 пункту 7), від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (підпункт 6.46 пункту 6)).

На час придбання спірної квартири у власність ОСОБА_2 , право власності на неї було зареєстроване саме за продавцем ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 є її добросовісним набувачем.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_1 не довела того факту, що належна їй на праві власності квартира вибула з її володіння поза її волею та доводи апеляційної скарги цього факту не спростовують.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Позивачка ОСОБА_1 передала належну їй на праві власності квартиру в іпотеку ОСОБА_3 .

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині того, що рішення по справі 200/22690/17 (яким підтверджено правомірність набуття спірної квартири у власність відповідачем ОСОБА_3 та яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, яка в силу вимог ст.384 ЦПК України набирає законної сили з дня її прийняття) не може бути прийнято до уваги, оскільки ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі 200/22690/17 було відкрито касаційне провадження, не можуть слугувати підставою для скасування рішення та задоволення її позовних вимог.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров