КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року місто Київ

Справа 755/6146/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/714/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року ( у складі судді Галагана В.І., повний текст рішення складено 08 вересня 2022 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості за договором страхування, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із позовомпро стягнення заборгованості за договором страхування, в якому просить стягнути грошові кошти з МТСБУ у розмірі 57 099 грн. 98 к., які складаються з: інфляційних втрат в розмірі 15 342 грн. 30 к., 3% річних в розмірі 3 553 грн. 51 к. та пені в розмірі 38 204 грн 17 к..

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 08 липня 2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Suziki», державний номер НОМЕР_1 , та автомобіля «BMW», державний номер НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб «BMW», державний номер НОМЕР_2 .

Цивільно-правова відповідальність винного в ДТП водія транспортного засобу Suziki», державний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП було забезпечено на підставі Договору обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів № АІ/5601880 ПрАТ «СК Україна». Розмір завданого збитку позивачу становив 107 249 грн 33 к. та було подано заяву до ПрАТ «СК Україна» про виплату страхового відшкодування. У строк, визначений п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування, тому з 13 грудня 2015 року у ПрАТ «СК Україна» крім обов`язку виплатити страхове відшкодування також виник обов`язок виплачувати позивачу пеню, передбачену п. 36.5 ст. 36 Закону, інфляційних втрат та 3% річних у порядку статті 625 ЦК України. 22 листопада 2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва з ПрАТ «СК Україна» було стягнуто на користь позивача 49 245 грн 42 к. страхового відшкодування, 15 922 грн 50 к. - пені, 3 149 грн 54 к. інфляційних втрат та 1 149 грн 51 к. 3% річних.

02 березня 2018 року Господарським судом м. Києва було порушено справу про банкрутство ПрАТ «СК Україна», та 17липня 2019 року прийнято рішення про ліквідацію ПрАТ «СК Україна».

Позивачем було подано до МТСБУ заяву про виконання зобов`язання за договором страхування. Відповідачем було сплачено на користь позивача лише страхове відшкодування за тілом боргу у розмірі 49 245 грн 42 к. Позивач надіслав до МТСБУ заяву про виконання зобов`язання та здійснення оплати інфляційних втрат, 3% річних та пені. Однак, листом від 01 липня 2022 року МТСБУ повідомило позивачу про те, що ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено покладення на МТСБУ обов`язку виконувати інші зобов`язання неплатоспроможного страховика, тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 19 183 грн 99 к. та судовий збір у розмірі 353 грн 50 к.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року виправлено описку та арифметичну помилку в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року у справі №755/6146/22.

Не погодившись з таким рішенням МТСБУ подало апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зазначив про те що на МТСБУ покладається обов`язок з виплати пені, інфляційних витрат та 3% річних за ліквідованого страховика ПрАТ «СК «Україна», однак висновок суду є помилковим, судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини та неправильно застосовано норми матеріального права.

Також, не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 22 вересня 2022 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені та ухвалити нове рішення, яким в оскаржуваній частині позовні вимоги задовольнити.

Ухвалами від 24 жовтня 2022 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано 5-ти денний строк з моменту отримання даної ухвали для подачі ним відзиву.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволені апеляційної скарги позивача та задовольнити апеляційну скаргу МТСБУ.

15 листопада до Київського апеляційного суду надійшла заява про зупинення провадження у справі №755/6146/22 на підставі того, що ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року справу №910/16820/21 за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06 вересня 2022 року та рішення Господарського суду міста Києва від 17 січня 2022 року передано на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з мотивів необхідності більш змістовного підходу в тлумаченні правової природи сплати регламентної виплати МТСБУ у разі ліквідації страховика в аспекті виникнення обов`язку в МТСБУ зі сплати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування пені, інфляційних втрат та 3% річних, що може мати наслідком конкретизацію (уточнення) висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/21.

Ухвалою від 27 грудня 2022 року Київським апеляційним судом провадження у справі за апеляційними скаргами Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені, 3% річних зупинено до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/16820/21 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

28 липня 2023 року Київського апеляційного суду надійшла заява про поновлення провадження у справі №755/6146/22 у зв`язку з ухваленням Постанови Великої Палати Верховного суду від 19 липня 2023 року у справі №910/16820/21.

Ухвалою від 11 серпня 2022 року Київським апеляційним судом провадження у справі за апеляційними скаргами Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені, 3% річних відновлено , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а скарга відповідача має бути задоволена, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись нормами законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявлених ним та перевірених судом сум інфляційних втрат у розмірі 15 342 грн 30 к. та 3% річних у розмірі 3 553 грн 51 к., - оскільки страховик ПрАТ «СК «Україна» після настання страхового випадку у встановлений законом строк не виконав зобов`язання щодо здійснення страхової виплати на користь позивача/страхувальника, таким чином допустив прострочення грошового зобов`язанням, внаслідок чого на суму цього зобов`язання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування (зокрема, 3 % річних, інфляційні втрати) враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 20 липня 2020 року у справі № 910/14293/19, в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/17993/15.

При цьому, суд першої інстанції вважав, з огляду на ліквідацію ПрАТ «СК «Україна» на підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 та недостатність коштів та майна ліквідованого страховика, відповідно до пункту 20.3 статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок виконання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності прийняло на себе МТСБУ, яке не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика ПрАТ «СК «Україна», що допустив прострочення виплати позивачу суми страхового відшкодування, встановлені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») суми трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування є невід`ємною (складовою) частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування, відповідно до Постанови КГС ВС від 20 липня 2020 року у справі № 910/14293/19.

Також, суд першої інстанції, зазначав, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 встановлено факт ліквідації ПрАТ «СК «Україна», тому саме 17 липня 2019 року є початком перебігу строку позовної давності, що свідчить про звернення позивача з позовом до МТСБУ 27 травня 2022 року, що підтверджується штемпелем на конверті поштового відправлення позовної заяви в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат - в межах такого строку, проте, з пропуском річного строку позовної давності в частині стягнення пені, таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову частково та стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 3 553 грн 51 к. та інфляційних втрат у сумі 15 342 грн 30 к. за період прострочення з 15 липня 2016 року по 02 березня 2018 року, виходячи з суми боргу (виплаченої регламентної виплати) у розмірі 49 245 грн 42 к. та в межах заявлених позивачем вимог, а в частині стягнення пені позов задоволенню не підлягає з підстав пропуску позивачем річного строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом 08 липня 2015 року о 11 год. 30 хв., водій ОСОБА_4 в м. Києві на перехресті бул. Кольцова - вул. Симиренка, керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «Suzuki», державний номерний знак НОМЕР_1 , виїжджаючи з другорядної дороги на головну дорогу не надав перевагу в русі транспортному засобу - автомобілю марки «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, що призвело до механічних пошкоджень зазначених транспортних засобів, чим порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року у справі № 759/12331/15-ц ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн (а.с. 73-74).

Відповідно до частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року у справі № 759/12331/15-ц та відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні ДТП, що не спростовано відповідачем по справі МТСБУ та не підлягає доказуванню, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві.

Згідно даних Звіту про оцінку автомобіля № 140-Я, складеного оцінювачем ТОВ «Експерт-сервіс» від 28 липня 2015 року, транспортний засіб «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 , належить ОСОБА_1 (а.с. 11).

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого відноситься шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно вимог п.п. 33.1.4 п. 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Suzuki», державний номерний знак НОМЕР_1 , була забезпечена ПрАТ «СК Україна» на підставі Договору обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів Поліс № АІ/5601880 від 07 березня 2015 року, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну ману 50 000 грн. (а.с. 30)

08 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 08 липня 2015 року за участю автомобіля ««Suzuki», державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 30).

Згідно Звіту про оцінку автомобіля № 140-Я, складеного оцінювачем ТОВ «Експерт-сервіс» від 28 липня 2015 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 49 245 грн 42 к. (а.с. 9-28).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 759/11118/16-ц стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 49 245 грн 42 к., пеню в розмірі 15 922 грн 50 к., інфляційне збільшення в сумі 3 149 грн 54 к., 3 % річних в сумі 1 149 грн 51 к., та сплачений судовий збір в сумі 694 грн 66 к., а всього 70 161 грн 63 к. (а.с. 29-32).

ПрАТ «СК «Україна» в порушення умов Договору (полісу) № АІ/5601880 від 07 квітня 2015 року не здійснило на користь ОСОБА_1 виплату грошового зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02 березня 2018 року у справі № 910/842/18, відкрито провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна». Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном боржника (а.с. 33-41).

17 липня 2019 року ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 910/842/18, ліквідовано банкрута - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна», як юридичну особу в зв`язку з банкрутством (а.с. 42-55).

На підставі заяви ОСОБА_1 МТСБУ здійснило на його користь виплату у розмірі 49 245 грн 42 к., що визнається позивачам в письмовій заяві на адресу МТСБУ від 27 червня 2023 року та не спростовано обома сторонами спірних правовідносин, що не підлягає доказуванню згідно принципу інституту доказування за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (а.с. 56).

27 червня 2022 року представник ОСОБА_1 на адресу МТСБУ надіслано Заяву про виконання МТСБУ зобов`язання ліквідованого ПрАТ «СК «Україна» за Договором № АІ/5601880 в повному обсязі та просив здійснити доплату ОСОБА_1 15 342,30 - розмір інфляційних втрат, 38204,17грн . - розмір пені; 3 553, 51 - 3% річних (а.с. 57).

Листом від 01 липня 2022 року МТСБУ повідомлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про неможливість проведення заявлених виплат на підставі п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України (а.с. 58-59).

Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди передбачені статтями 1166, 1167, 1187 ЦК України, у тому числі завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Статтею 1166 ЦК України визначено, зокрема, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України).

Згідно ст.99 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Законом України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Об`єктом обов`язкового страхування відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу згідно зі статтею 5 цього Закону.

Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 4 Закону № 1961-IV передбачено, що суб`єктами обов`язкового страхування відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі.

При цьому страхувальники за цим законом - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».

Отже, страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм збитків, у тому числі за рахунок МТСБУ у випадках, передбачених Законом № 1961-IV.

МТСБУ є спеціальним суб`єктом у сфері страхування.

Як визначає стаття 39 Закону № 1961-IV, Бюро є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування відповідальності за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування відповідальності.

МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого статуту.

Згідно з підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Закону № 1961-IV одним з основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються централізовані страхові резервні фонди, зокрема фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом (підпункт 43.1.2 пункту 43.1 статті 43 Закону № 1961-IV).

Порядок виконання зобов`язань страховика, що ліквідується, визначає стаття 20 Закону № 1961-IV. Так, відповідно до пункту 20.1 цієї статті у разі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору.

У разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія (пункт 20.2 статті 20 Закону № 1961-IV).

У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (пункт 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV).

У випадку ліквідації страховика із встановленням його правонаступника права та обов`язки такого страховика переходять до його правонаступника у тому обсязі і на умовах, що були встановлені договором страхування, який зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Натомість пункти 20.2 та 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV визначають випадки, за яких права та обов`язки страховика за укладеними ним договорами не переходять до правонаступників, а саме - ліквідації страховика за його власним рішенням та за рішенням визначених законом органів, що відбувається в порядку та за встановленою законом процедурою, за якою ліквідаційна комісія такого страховика виконує його обов`язки за договорами страхування шляхом акцептування та задоволення вимог кредиторів у процедурі ліквідації.

Відповідно до статті 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Ліквідація юридичної особи - страховика у зв`язку з визнанням його банкрутом здійснюється відповідно до положень КУзПБ або Закону про банкрутство, який був чинний на час порушення справи про банкрутство ПрАТ «СК Україна» із особливостями, визначеними цим законом для банкрутства страховиків.

Так, частиною сьомою статті 87 Закону «Про банкрутство» було визначено, що страхувальники за договорами страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати.

Отже, однією з підстав прийняття МТСБУ на себе зобов`язань страховика, що ліквідується, є встановлення в процедурі ліквідації недостатності майна цього страховика для виконання таких зобов`язань за договорами страхування.

Разом із цим згідно з положеннями пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

Так, МТСБУ відшкодовує шкоду у випадках, чітко передбачених положеннями Закону № 1961-IV, одним з яких є встановлення недостатності майна страховика, якого визнано банкрутом та ліквідовано, для виконання зобов`язань за договорами страхування відповідальності, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих.

Цей випадок не є тотожним правонаступництву, що є підставою заміни сторони у зобов`язанні та внаслідок якого до правонаступника переходять права та обов`язки право попередника у зобов`язанні у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено у договорі або законі (стаття 512 ЦК України). Така процедура для страховика визначена пунктом 20.1 статті 20 Закону № 1961-IV.

Основна функція МТСБУ у правовідносинах щодо відшкодування шкоди за договорами страхування замість страховика, що ліквідується і майна якого недостатньо для виконання цих зобов`язань, фактично зводиться до забезпечення у будь-якому разі отримання потерпілою особою належного їй відшкодування.

Отже, шкода, яку зобов`язане відшкодувати МТСБУ відповідно до положень пункту 20.3 статті 20, пункту 41.3 статті 41 Закону № 1961-IV, є регламентною виплатою, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих, отримання якої потерпілим гарантується МТСБУ.

МТСБУ приймає на себе зобов`язання із відшкодування шкоди страховика, що визнаний банкрутом та ліквідується, лише за зобов`язаннями, для погашення яких у цього страховика недостатньо майна, тобто у цьому разі виступає спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування, що фактично гарантує постраждалій особі (потерпілому) отримання належної їй регламентної виплати попри банкрутство та ліквідацію страховика, майна якого виявилося недостатньо для погашення акцептованих вимог кредиторів у процедурі банкрутства.

Наведене дає підстави для висновку про те, що МТСБУ не є правонаступником страховика, який ліквідується і щодо якого встановлено недостатність майна для виконання зобов`язань за договорами, у розумінні статті 512 ЦК України, а натомість гарантує отримання потерпілою особою належного їй відшкодування попри ліквідацію зобов`язаного у цих правовідносинах страховика і встановлену недостатність його майна для виконання цих його зобов`язань.

При цьому після такої сплати за наявності обставин, передбачених пунктом 38.2 статті 38 Закону № 1961-IV, у МТСБУ може виникнути право регресної вимоги до осіб, визначених зазначеним положенням.

Отже, МТСБУ вступає у правовідносини щодо відшкодування шкоди замість страховика, якого визнано банкрутом і ліквідовано із встановленням недостатності його майна для виконання зобов`язань за укладеними ним договорами страхування, лише із встановленням цих обставин та звернення до Бюро потерпілої особи за таким відшкодуванням. Тобто Бюро у межах цих правовідносин гарантує отримання лише відшкодування шкоди потерпілою від дорожньо-транспортної пригоди особою.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що МТСБУ виплатив суму страхового відшкодування в розмірі 49 245 грн 42 к., при цьому позивачем не оскаржувалось неправильність виплаченої суми коштів.

У цій справі до МТСБУ заявлені вимоги про сплату інфляційних втрат, 3 % річних та пені у розмірі 3 553 грн 51 к. за період з липня 2016 року по березень 2018 року за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика ПрАт «СК Україна».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, ліквідовано банкрута - СК «Україна» та закрито провадження у справі.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання,оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Разом із цим МТСБУ не є правонаступником ліквідованого страховика, тобто не набуває усіх прав та обов`язків останнього як сторони у зобов`язанні, а фактично вступає у спірні правовідносини лише у разі та після встановлення факту недостатності майна страховика, що ліквідується, для погашення зобов`язань за договором страхування відповідно до рішення уповноважених законом органів, для погашення вимог кредиторів, тобто не є таким, що приймає на себе всі зобов`язання такого страховика, у тому числі і ті, які є наслідком неналежного виконання або невиконання цим страховиком власних зобов`язань за договорами страхування.

Положення Закону № 1961-IV не містять правових підстав покладення на МТСБУ такого ж обсягу зобов`язань за договорами страхування, який мав страховик, що ліквідований, та який набуває правонаступник у разі здійснення правонаступництва відповідно до пункту 20.1 статті 20 Закону № 1961-IV, а отже, і правових підстав відповідальності МТСБУ за неналежно виконаними/невиконаними цим страховиком зобов`язаннями у вигляді нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року по справі №910/16820/21, у якому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19, згідно з яким за змістом положень пункту 20.3 статті 20, підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі, а МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) є невід`ємною складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування (підпункти 9.11.7, 9.11.11 постанови від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що МТСБУ лише здійснює відшкодування шкоди за зобов`язаннями страховика із відшкодування шкоди за договорами страхування відповідальності, для виплати за якими у страховика, що ліквідується за рішенням уповноважених законом органів, недостатньо коштів майна, отже, лише гарантує отримання відшкодування постраждалою особою (потерпілим) та не несе відповідальності за прострочення виконання страховиком, а не МТСБУ, грошового зобов`язання з виплати відшкодування. Натомість, у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.

Водночас установлені у справі обставини не дають підстав для висновку про те, що МТСБУ з моменту набуття ним обов`язку із здійснення регламентної виплати допустило прострочення виконання цього зобов`язання.

Тому відсутні підстави для покладення на МТСБУ обов`язку із відшкодування пені, інфляційний втрат та 3% річних, а висновок суду першої інстанції в цій частині не відповідає положенням Закону № 1961-IV.

Апеляційна скарга позивача, який просив стягнути з МТСБУ пеню , також підлягає частковому задоволенню, з огляду на те, що суд відмовив в задоволенні пені через пропуск позовної давності, а з врахуванням, вищенаведених норм матеріального права, суд мав відмовити в задоволенні цих вимог через їх безпідставність та відсутність обов`язку у МТСБУ сплачувати пеню за прострочення, яке було допущено страховиком.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача та позивача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження, у зв`яжу із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, за рахунок позивача підлягає відшкодуванню сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 413 грн 60 к.

28 липня 2023року від відповідача МТСБУ до Київського апеляційного суду надійшла заява, в якій останній просив розподілити судові витрати відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

Вказував, що відповідно до умов додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №4.1/12-10/2021 від 12 жовтня 2021 року Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП», здійснено представництво інтересів МТСБУ у справі №755/6146/22 у судах першої та другої інстанцій, зокрема, але не виключно, подано відзив на позовну заяву, апеляційну скаргу, №755/6146/22.

Зазначав, що оплата проводиться після підписання акту виконаних робіт між Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» та МТСБУ у майбутньому, у зв`язку з чим вважає, що надана додаткова угода є достатньою підставою для покриття витрат МТСБУ на правову допомогу.

Вказана заява направлена 28 липня 2023 року на поштову адресу ОСОБА_1 , однак станом на день ухвалення даної постанови заперечень щодо здійснення розподілу судових витрат від неї не надходило.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування відповідачем МТСБУ надано копії: договору№4.1/12-10/2021 від 12 жовтня 2021 року про надання послуг у сфері права; додаткової угоди до договору № 782 від 20 липня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 жовтня 2021 року між МТСБУ та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» укладено договір №4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права, предметом якого є, серед іншого, супровід судових справ.

20 липня 2022 року між МТСБУ та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» укладено додаткову угоду № 782 до договору №4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права, згідно якої, відповідно до умов договору, замовником передано, а виконавцем прийнято завдання на ведення від імені замовника справ, серед яких справа за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ. Вартість послуг визначена в розмірі 2 000 грн.

Згідно матеріалів справи, відповідачем МТСБУ на виконання вимог договору про надання правової допомоги було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в подальшому було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів оцінивши надані відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу докази приходить до висновку, що понесені відповідачем витрати в сумі 2000 грн. є фактичними і обґрунтованими, а тому позивач, в задоволенні позову якого відмовлено, має їх відшкодувати.

Керуючись ст. ст.268, 367, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені, інфляційний втрат та трьох відсотків річних - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь Моторного (транспортного) бюро України (м. Київ, бульв. Русанівський, 8, ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 413 грн 60 к.

Стягнути з ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь Моторного (транспортного) бюро України (м. Київ, бульв. Русанівський, 8, ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська