Провадження № 22-ц/812/473/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2023 року м. Миколаїв

справа № 2-2387/11

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 28 березня 2023 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений 30 березня 2023 року,

У С Т А Н О В И В:

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася з скаргою на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі- Інгульський ДВС).

В обґрунтування скарги зазначала, що на виконанні в Інгульскому ДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2387, виданого Ленінським районним судом м.Миколаєва 24 жовтня 2011 року про стягнення з неї на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» 29 008 грн 22 коп. 06 грудня 2011 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, а 16 грудня 2011 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 16 червня 2014 року державним виконавцем Інгульського ДВС в межах вказаного виконавчого провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Матеріали виконавчого провадження знищено відповідно до вимог розділу 9 п.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби».

Як вказала ОСОБА_1 , Інгульським ДВС їй було відмовлено у задоволенні заяви про зняття вищевказаного арешту з нерухомого майна із посиланням на те, що їй необхідно сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Посилаючись на протиправність вказаної відмови, ОСОБА_1 просила зобов`язати посадових осіб Інгульського ДВС зняти арешт зі всього належного їй нерухомого майна, накладений постановою від 16 грудня 2011 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів щодо вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису: «Тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 5756243, зареєстровано: 16.12.2011 14:51:02 реєстратором: Ясляр Ганна Вікторівна, Миколаївське міське управління юстиції. Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 16.12.2011 видавник: державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ Левицьким О.О. Об`єкт обтяження:все нерухоме майно. Власник: ОСОБА_1 .».

Не погодившись із вказаною ухвалою, Інгульський ДВС подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати.

Апелянт зазначав, що судом не було встановлено факту незаконного винесення постанови про арешт майна боржника. Судом не було враховано, що боржником ОСОБА_1 окрім несплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження також не було виконано і рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24 жовтня 2011 року про стягнення з неї на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» 29 008 грн 22 коп. Також суд не звернув увагу на те, що положення статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06 жовтня 2016 року) не передбачали зняття арешту з майна боржника у разі винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Судом всупереч існування різних правових висновків Верховного Суду стосовно одного і того ж питання та існування чітких норм Закону України «Про виконавче провадження» враховано одні висновки Верховного Суду та не враховано інші, зокрема викладені у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, від 17 січня 2018 року у справі №910/8019/15, від 06 березня 2019 року у справі №263/1468/17, від 04 березня 2020 року у справі №127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі №137/1649/17. Також судом не вирішено питання щодо залучення до розгляду справи в якості третьої особи представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК», що знаходиться у стані припинення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Каліч Є.А. - посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду залишити без змін. Зазначав, що правова позиція суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, від 03 лютого 2023 року у справі №639/858/21, а доводи апелянта є хибними та такими, що не ґрунтується на вимогах законодавства.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник Інгульського ДВС - Тарасенко К.В. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Предстаник ОСОБА_1 - адвокат Каліч Є.А. - просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на нижчевикладене.

При постановленні оскаржуваної ухвали про задоволення скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, прийнявши постанову про повернення стягувачу виконавчого листа, повинен був винести постанову про припинення чинності арешту майна боржника. За такого, враховуючи, що на даний момент відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 немає та матеріали справи не містять доказів щодо наявності виконавчих проваджень про стягнення з боржника виконавчого збору та виконавчих витрат, існують підстави для зняття арешту з нерухомого майна заявниці.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду від 16 серпня 2011 року у справі № 2-2387/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» заборгованість по кредитному договору №400038769 від 01.02.2008 року, яка складається із 16799 грн 73 коп. заборгованості по кредиту, 1158 грн 02 коп. заборгованості по процентам, 10644 грн 45 коп. - комісії, а всього 28602 грн 20 коп. та 286 грн 02 коп. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На виконання зазначеного рішення 24 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-2387.

06 грудня 2011 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ Левицьким О.О. відкрито виконавче провадження №30231679 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

16 грудня 2011 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

03 червня 2013 року постановою державного виконавця Шелегей Т.В. вказане виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження №38264427.

16 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа № 2-2387 стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

На теперішній час матеріали виконавчого провадження відповідно до вимог Розділу 9 пункту 9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» знищені.

Відомостей про сплату ОСОБА_1 (боржником) виконавчого збору, а також коштів, стягнутих за рішенням суду у розмірі 29008 грн 22 коп. немає.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 17 січня 2023 року зазначено, що стосовно нерухомого майна ОСОБА_1 існує обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, здійсненого державним реєстратором на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 грудня 2011 року у виконавчому провадженні №30231679, яка винесена державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ Левицьким О.О. Об`єкт обтяження конкретне майно не визначено, арешт на все нерухоме майно.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На час прийняття державним виконавцем постанови від 16 червня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, у якому на підставі постанови державного виконавця від 16 грудня 2011 року був накладений арешт на майно боржника, спірні правовідносини були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. (частина друга статті 24 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Аналогічні приписи містить частина перша статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 до суду з скаргою.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Статтею 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, від 04 листопада 2022 року у справі № 686/6010/14-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22, від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник заявниці - адвокат Каліч Є.А. підтвердив, що рішення Ленінського районного суду від 16 серпня 2011 року у справі № 2-2387/11 ОСОБА_1 дотепер не виконано.

Чинний Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII також передбачає право стягувача, у разі повернення йому виконавчого документу, повторно пред`явити виконавчий документ до виконання (частина п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).

Матеріали цивільної справи № 2-2387/11 не містять відомостей про те, що стягувач звертався із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання і йому в цьому було відмовлено.

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Каліча Є.А. - у відзиві на апеляційну скаргу на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, від 03 лютого 2023 року у справі №639/858/21, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в апеляційному порядку. Між тим у справах №639/858/21 і № 2/0301/806/11 судові рішення боржниками були повністю виконані та стягувачі не заперечували проти зняття арешту з майна боржника, а у справі № 2-5422/11 виконавчий лист було повернуто державним виконавцем стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV і судом було відмовлено у задоволенні заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа та в поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідно до п. 4 частини першої статті 376 ЦПК України оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

За такого апеляційна скарга Інгульського ДВС підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 травня 2023 року