ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м.Суми

Справа №585/2903/21

Номер провадження 22-ц/816/400/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області у особі Органу опіки і піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року в складі судді Цвєлодуб Г.О., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складено 06 січня 2023 року, -

в с т а н о в и в :

04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди у проживанні дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_4 шляхом утримання від вчинення дій спрямованих проти виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20; відібрання у відповідача малолітнього ОСОБА_3 та повернення дитини матері; встановлення способу виконання рішення суду, відповідно до якого відібрання дитини у батька означає відібрання дитини у будь-якої особи, з якою дитина перебуває на час примусового виконання судового рішення, в тому числі з відома батька; стягнення 100000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З грудня 2008 року сторони з дітьми постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , проте з жовтня 2019 року у відповідача з`явились стосунки з іншою жінкою і він переїхав проживати у АДРЕСА_2 . Однак, 13 квітня 2020 року відповідач вигнав позивачку з дому та заборонив спілкуватися з дітьми. Заявниця переїхала жити до своїх батьків по АДРЕСА_3 . Висновком органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 08 від 03 грудня 2020 року позивачці встановлено графік зустрічей з дітьми: три дні на тиждень з 9 години до 19 години. Оскільки відповідач взагалі не виконував рішення органу опіки та піклування, заявниця звернулась до суду і рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі за № 585/2120/20 визначено місце проживання сина з матір`ю. Водночас, відповідач рішення суду не виконує, самочинно утримує сина, змінивши таким чином місце проживання дитини способом її викрадення та позбавивши його материнського піклування. Такими протиправними діями відповідач заподіяв заявниці моральну шкоду, яку вона оцінила у 100000 грн.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Відібрано у ОСОБА_2 або у будь-якої іншої особи, з якою на час виконання рішення суду проживає малолітня дитина, дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернуто дитину матері ОСОБА_6 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 24000 грн.

Постанову суду в частині відібрання дитини і повернення її матері допущено до негайного виконання.

В решті заявлених вимог за позовом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. При цьому зазначає, що не змінював місце проживання дитини, а судове рішення у справі № 585/2120/20 про визначення місця проживання дитини з матір`ю фактично не виконувалось, оскільки позивачка до виконавчої служби не зверталась, а син сторін не був відібраний у відповідача. Відтак, вважає, що протиправних дій відносно свого сина та щодо невиконання судового рішення не вчиняв, а тому відсутні підстави для визнання відповідача винним у заподіянні моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволення скарги відповідача відмовити, рішення суду скасувати, зобов`язати відповідача усунути перешкоди у проживанні сина з матір`ю шляхом утримання від вчинення дій спрямованих проти виконання рішення суду від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20, а також стягнути з відповідача 100000 грн моральної шкоди. При цьому зазначає, що батько вчиняє над дітьми психологічний тиск через що син боїться повертатись до матері. Вважає, що невиконання відповідачем рішення у справі № 585/2120/20 шляхом утримання дитини свідчить про зміну місця проживання сина та наявність вини відповідача у заподіянні моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповно та неправильно встановлені у справі обставини, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, зобов`язати відповідача усунути перешкоди у проживанні сина з матір`ю шляхом утримання від вчинення дій спрямованих проти виконання рішення суду від 22 лютого 2021 рок у справі № 585/2120/20, а також стягнути з відповідача 100000 грн моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що батько психологічно тисне на дітей, налаштовує сина проти матері, через що син боїться повертатись до матері. На думку позивачки, невиконання відповідачем рішення у справі № 585/2120/20 шляхом утримання дитини свідчить про зміну місця проживання сина, вчинення відповідних перешкод у проживанні дитини з матір`ю та наявність вини відповідача у заподіянні моральної шкоди.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується.

Оскільки позивачкою та відповідачем рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року в частині відібрання малолітньої дитини та повернення її матері не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2021 року (т. 1 а.с. 53).

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 25-26).

Висновком органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 04 від 09 липня 2020 року рекомендовано вирішити питання визначення місця проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в судовому порядку (т. 1 а.с. 30-32).

Висновком за результатами розгляду звернення ОСОБА_7 від 07 серпня 2020 року щодо того, що ОСОБА_2 силою змусив матір дітей покинути помешкання, залишивши з собою дітей і силою утримуючи їх, комісію зазначено, що проживання дітей за адресою: АДРЕСА_3 можливе (т. 1 а.с. 33).

Висновком органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 08 від 03 грудня 2020 року встановлено ОСОБА_7 графік зустрічей з її малолітніми дітьми: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 три дні на тиждень з 09 год. до 19 год. (т. 1 а.с. 46-47).

ОСОБА_7 зверталась до Роменського РВП ГУНП у Сумській області із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства за ст. 126-1 КК України відносно неї та спільних дітей (т. 1 а.с. 48-51).

Листом Роменського ВП ГУНП у Сумській області № 17060 від 31 жовтня 2020 року ОСОБА_7 повідомлено про відсутність ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, передбаченого чинним законодавством (т. 1 а.с. 52).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року, яке залишене без змін постановою Сумського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, у справі № 585/2120/20 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_7 за місцем її проживання (т. 1 а.с. 54-59, 60-62).

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2021 року у справі № 585/2286/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 2 роки не вчинить нового злочину. Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_2 після набрання вироком законної сили негайно передати сина ОСОБА_3 матері ОСОБА_7 для їх спільного проживання. Вирок не набрав законної сили (т. 1 а.с. 63-68).

04 червня 2021 року ОСОБА_7 звернулась із заявою до комісії із захисту прав дитини виконавчого комітету Роменської міської ради як органу опіки та піклування, в якій просила прийняти рішення (висновок) про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (за її згодою) за місцем проживання матері в будинку за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 69-72).

Висновком виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області № 03-24/2711 від 14 червня 2021 року орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із матір`ю ОСОБА_7 за її місцем проживання (т. 1 а.с. 73-74).

ОСОБА_7 зверталась до Генеральної прокуратури України, керівництва Роменського ВП ГУНП у Сумській області, Уповноваженого з питань дотримання прав дитини та сім`ї, Роменського міського голови відносно виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2120/20 від 22 лютого 2021 року (т. 1 а.с. 75-85).

Листом Роменського ВП ГУНП у Сумській області № 14730/69/01-21 від 30 лютого 2021 року звернення позивачки по факту неповернення сина зареєстроване та розглянуте, ознаки кримінального правопорушення відсутні (т. 1 а.с. 87).

На лист позивачки 27 липня 2021 року щодо необхідності виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року про передачу малолітнього сина матері відповідач повідомив, що син категорично заперечує проти цього так як не бажає залишати стале місце проживання та розлучатись з рідною сестрою та батьком (т. 1 а.с. 88-89).

28 липня 2021 року ОСОБА_7 звернулась із заявою до Роменського міського голови Стогнія О.А. про перевірку умов проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , який проживає зі своїм батьком за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 90).

Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області листом № 03-21/К-679 від 27 липня 2021 року повідомив позивачці, що до повноважень служби у справах дітей не відноситься питання проведення протокольного (письмового) фіксування місця перебування дітей та відмову батька передати матері сина, для вирішення вказаного питання рекомендовано звернутись до уповноважених підрозділів органів Національної поліції України (т. 1 а.с. 91).

Згідно довідки Роменського міського центру соціальних служб № 272 від 26 жовтня 2021 року ОСОБА_8 провела попередні зустрічі з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та отримала згоду обох на спільну медіацію, яку було заплановано на 26 липня 2021 року, але в переддень зустрічі позивачка відмовилась від медіації у зв`язку з порушенням умов договору між ОСОБА_7 та Роменським міським центром соціальних служб, соціальну роботу було припинено (т. 1 а.с. 175).

Також місцевим судом встановлено, що після набрання рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20 законної сили відповідач продовжив проживає разом з сином, не заперечує проти цього, вказуючи, що син категорично відмовляється проживати з матір`ю.

Вирішуючи спір, місцевий суд виходив з того, що рішення суду, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю, має преюдиційне значення під час розгляду даної справи. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у проживанні сина з матір`ю шляхом утримання від вчинення дій, спрямованих проти виконання рішення суду у справі № 585/2120/20 суд зазначив, що заявницею неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки вона не позбавлена права звернутися із заявою про виконання судового рішення, яким визначено місце проживання дитини. Відтак, суд відмовив у задоволені цієї вимоги. Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що відповідач самочинно змінив місце проживання малолітнього сина, яке визначено на підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20 і саме протиправними діями відповідача, які виразились в умисному тривалому невиконанні судового рішення щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, незважаючи на неодноразові намагання заявниці у законний спосіб забрати сина на проживання до себе, позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає у позбавленні її права на спілкування з дитиною, участі у її житті, обізнаності щодо стану здоров`я та розвитку сина, душевних стражданнях, які вона зазнає у зв`язку з розлукою з сином, та розлукою останнього з меншою сестрою, яка проживає з позивачем. Необхідністю вживати додаткових зусиль для поновлення свого права та права малолітньої дитини на проживання із матір`ю, що зумовлює неодноразові звернення позивачки впродовж тривалого часу з 2020 року до судових та інших державних органів із позовами, скаргами та заявами тощо, які залишаються у більшій частині без вирішення або не мають вагомого результату, бо умисно ігноруються відповідачем. З урахуванням таких висновків суд частково задовольнив вимогу про стягнення моральної шкоди на суму 24000 грн, урахувавши тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, їх тривалість, принципи розумності та справедливості, тривалість вчинення відповідачем протиправних дій. Заявлений розмір відшкодування суд вважав надмірним і таким, який суперечить загальним засадам цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду з наступних підстав.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством спосіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

З урахуванням викладеного колегія суддів повністю погоджується з висновком місцевого суду, що зобов`язання відповідача усунути перешкоди у проживанні сина з матір`ю шляхом утримання від вчинення дій, спрямованих проти виконання рішення суду у справі № 585/2120/20 є неправильно обраним способом захисту порушеного права.

Матеріалами справи підтверджується та фактично визнається сторонами у справі, що заявниця не зверталась до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю за місцем її проживання.

Задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у проживанні сина з матір`ю у обраний заявницею спосіб не буде ефективним та знівелює вже прийняте з цього питання судове рішення, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині не спростовують висновків місцевого суду, а фактично підтверджують неодноразові її звернення у різні державні органи та органи місцевого самоврядування з питанням сприяння у відібранні сина від позивача. Водночас, до державної виконавчої служби заявниця не зверталась.

Погоджується колегія суддів також і з рішенням місцевого суду про часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20 добровільно не виконує, що фактично призводить до зміни визначеного судом місця проживання малолітнього сина і є наслідком неодноразових звернень позивачки до державних органів, органів місцевого самоврядування з позовами, скаргами та заявами. Відтак, неодноразові намагання заявниці у законний спосіб забрати сина на проживання до себе, що не призводять до відповідного результату через небажання відповідача виконати судове рішення мало наслідком вжиття заявницею додаткових зусиль для поновлення свого права та права малолітньої дитини на проживання із матір`ю, що і зумовило заподіяння моральних страждань, які суд визначив як заподіяну шкоду у розмірі 24000 грн.

Вказана сума відповідає рівню пережитих позивачкою вимушених змін у її житті, їх тривалість, відповідає принципам розумності та справедливості, не є надмірною та такою, яка б сприяла безпідставному збагаченню за рахунок відповідача.

Вимоги позивачки про стягнення 100000 грн моральної шкоди не доведені, оскільки заявницею не надано належних доказів на підтвердження заподіяної їй саме такого розміру шкоди, в апеляційній скарзі не наведено жодного обґрунтування заявленої суми шкоди, відсутні будь-які розрахунки, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивачки.

Водночас, відповідачем не спростовано встановлені у справі обставини, якими підтверджується ухилення від виконання судового рішення, яким визначено місце проживання дитини з його матір`ю, у добровільному порядку, що у свою чергу завдає позивачці моральних страждань через неможливість брати участь у вихованні сина, бачитись з ним, тощо. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять жодної обставини, які б свідчили про сприяння позивачці у зустрічах сина з матір`ю, зокрема за місцем її проживання, про намагання батька вжити заходів для добровільного виконання судового рішення, яким визначено місце проживання малолітнього сина.

Решта доводів апеляційних скарг позивачки та відповідача, які жодними доказами не підтверджені, вже були предметом розгляду суду першої інстанції, який надав їм належну правову оцінку та обґрунтовано їх спростував та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення суду в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову. Підстав для зміни чи скасування даного рішення за доводами апеляційних скарг немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук