ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/5400/20 Номер провадження 22-ц/814/1577/23Головуючий у 1-й інстанції Назаренко О.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником- адвокатом Василенко Владиславом Олександровичем,

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2021 року, постановлене суддею Назаренко О.В. (повний текст складено 01 липня 2021 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

01.09.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 , який діє за себе та як законний представник ОСОБА_3 , про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позову зазначив, що йому на праві власності належить вазаний житловий будинок з господарськими будівлями, в якому зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 , але у будинку не проживають із березня 2019 року, житлом не користуються, оплату за комунальні послуги не проводять, особистих речей відповідача в будинку не має, добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає.

Реєстрація відповідача та його сина у будинку тягне підвищений розмір комунальних послуг, неможливість отримання субсидії, що створює йому, позивачу, перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності будинком.

Також зазначає, що неодноразово звертався до Харківського відділу поліції щодо протиправної поведінки ОСОБА_2 , відносно якого були складені протоколи щодо вчинення домашнього насильства за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23.06.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідача у будинку, право користування якого останній має як член сім`ї власника житла. Судом установлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які призводять до конфліктів, що стало причиною непроживання відповідача у спірному житловому будинку. Також не є поважною причина не проживання малолітньої дитини у спірному житлі, проживання її в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначити місце свого проживання. Тому факт непроживання малолітньої дитини у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Докази того, що дитина зареєстрована у спірному будинку без згоди позивача або з порушенням закону - не встановлено.

Позивач не погодився із таким рішенням та через свого представника адвоката Василенка В.О. оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, без повного з`ясування цих обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що факт непроживання відповідачів у спірному житлі з березня 2019 року підтверджується актом про непроживання, складеним і засвідченим депутатом Мереф`янської міської ради.

Вважає, що районний суд помилково не врахував, що відповідачі жодним чином не допомагають в утриманні нерухомого майна, а за час проживання до березня 2019 року ОСОБА_2 постійно створював сварки та неможливість спільного проживання.

Заперечує доводи відповідача, викладені останнім у відзиві, які суд першої інстанції прийняв до уваги, як встановлені, про вимушеність ОСОБА_2 залишити спірне житло через дії свого батька, тоді як саме відповідач спричиняв насильство, за що відносно нього були складені відповідні адміністративні протоколи.

Звертає увагу, що відповідач зі своїм сином фактично проживають у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить його цивільній дружині.

Вважає, що суд першої інстанції упереджено поставився до долучених ним, позивачем, доказів та заявлених фактів, що підтверджують не проживання відповідачів у будинку за місцем реєстрації протягом тривалого часу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.09.2021 відкрито апеляційне провадження та ухвалою від 21.09.2021 призначено справу до розгляду.

05.10.2021 до Харківського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , який діє за себе та як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У відзиві відповідач заперечив проти апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення районного суду - без змін. Зазначає, що не проживає у спірному житлі разом зі своїм малолітнім сином через перешкоди позивача у проживанні, у зв`язку з чим він вимушений винаймати житло, яке не належить його дружині ОСОБА_4 . Звертає увагу, що спірний будинок належав його батьку і матері на праві спільної сумісної власності та після смерті матері. На даний час у провадженні Харківського районного суду перебуває цивільна справа №635/8408/20 за його позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування за законом. Зазначає, що у період 2018-2019 років приймав участь у витратах по оплаті комунальних послуг, на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 24.12.2019, зміненого постановою Харківського апеляційного суду від 21.01.2021, сплачує на утримання батька аліменти.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.01.2023 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду із повідомленням сторін.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено, що спірним житлом є житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить позивачу на підставі договорів купівлі-продажу від 20.07.1988 та від 12.09.1984./а.с.9-14/

Відповідно до інформації довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за період з 04.02.2017 по 17.07.2020 за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , 1983 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, ОСОБА_1 , 1951 року народження, ОСОБА_6 , 1955 року народження./а.с.44/

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис №59./а.с.43/

Згідно акту від 17.09.2019, складеного депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, з березня 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають окремо за адресою: АДРЕСА_3 . Це підтверджують сусіди ОСОБА_7 , ОСОБА_8 /а.с.15/

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24.12.2019, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 21.01.2021, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти в розмірі по 500 грн. щомісячно, починаючи з 30.07.2019 і до зміни матеріального чи сімейного становища сторін./а.с.83-87/

Постановою головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Казанцева Д.О. припинено чинність постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 12.06.2020 та 26.02.2020. Станом на 01.02.2021 переплата становить 23 000,00 грн./а.с.88,89/

У провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно повідомлень Харківського ВП ГУНП в Харківській області убачається, що відносно ОСОБА_2 складено три протоколи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, які судом повернуті для належного оформлення.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які призводять до конфліктів, що стало причиною непроживання відповідача з малолітнім сином у спірному житлі. Ці обставини не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом. При цьому суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_3 є малолітнім та у зв`язку із цим немає достатнього обсягу дієздатності для визначення свого місця проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони ґрунтуються на повному з`ясуванні фактичних обставин справи, належно оцінених доказах та правильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність викладених висновків районного суду не спростовують, зводяться до незгоди з судовим рішенням, переоцінки доказів на власну користь.

Відповідно до положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, при вирішенні питання про визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням, необхідно встановити наявність чи відсутність поважність причин його відсутності у цьому житлі. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до положень ч.3 ст.13, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Матеріали справи не містять належних і достатніх доказів відсутності відповідача ОСОБА_2 із малолітнім сином ОСОБА_3 понад встановлені законом строки у спірному жилому приміщенні без поважних причин.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо доведеності факту не проживання відповідачів у спірному житлі з березня 2019 року актом про не проживання, складеним і засвідченим депутатом Мереф`янської міської ради 17.09.2019. По-перше, вказаний акт за своїм змістом є малоінформативним, оскільки не містить достатньої інформації та джерело її походження, а посилання на підтвердження обставин проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з березня 2019 року окремо за іншою адресою - сусідами без зазначення місця їх реєстрації чи проживання. По-друге, в акті вказано про непроживання відповідачів у спірному будинку у період із березня 2019 року, що на дату складання акту становить шість місяців, тоді як законодавцем визначено інший строк (понад один рік), за якого відсутня особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом. Отже, вказаний акт не є достатнім доказом вимог позивача.

Колегія суддів також визнає безпідставними доводи щодо не врахування районним судом тих обставин, що відповідачі не приймають участі в утриманні житла. Відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна несе власник, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі, якщо повнолітній член сім`ї власника не виконує передбаченого ч.3 ст.156 ЖК України обов`язку щодо участі у витратах по утриманню будинку, то такий спір має інший спосіб вирішення в судовому порядку та не пов`язаний з позбавленням права на користування цим житлом.

Ураховуючи обставини, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим будинком, а саме, їх непроживанням у будинку із березня 2019 року, його посилання на сварки та неможливість спільного проживання не мають правового значення, оскільки адміністративні протоколи, на які посилається позивач, не мали судового вирішення та не підтверджують, що відповідач вчиняв насильство відносно нього.

Фактичне проживання відповідача зі своїм малолітнім сином із березня 2019 року за іншою адресою також не спростовує висновки районного суду, що останні, як члени сім`ї позивача, не втратили право користування спірним житлом.

Не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо упередженості суду першої інстанції при розгляді справи, оскільки фактично зводяться до незгоди із судовим рішенням та наданою судом оцінкою доказів, яка відповідає положенням ст.89 ЦПК України.

Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, проживання дитини в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення нею повноліття.

У зв`язку із викладеним районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що малолітня дитина ОСОБА_3 , 2009 року народження, не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом та такі вимоги суперечать інтересам дитини.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться до загального цитування норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.05.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця