ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1662/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С..

при секретарях: Куцолабській І.А., Осадчуку С.В., Дерій А.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) в якому просив стягнути з ОСОБА_2 кошти у сумі 45 120 доларів США та 3 % річних у сумі 3 940,23 доларів США.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 серпня 2017 року надав грошову позику ОСОБА_2 , а саме грошові кошти у сумі 22 560 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 30 листопада 2018 року, на підтвердження чого 16 серпня 2017 року надав позивачу заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Клименко С. Ю. та зареєстрована у реєстрі №1601.

Крім того, 24 квітня 2018 року позивач надав ще одну грошову позику ОСОБА_2 , а саме грошові кошти у сумі 22 560 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 30 серпня 2018 року, на підтвердження чого 24 квітня 2018 року надав позивачу заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Муравйовою О. І. та зареєстрована у реєстрі №172.

Відповідач борг на загальну суму 45 120 доларів США не повертає, що стало підставою для звернення до суду.

Посилаючись на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму боргу, 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та вирішити питання розподілу судових витрат.

22 липня 2022 року від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких він просить відмовити у задоволенні позову через безпідставність вимог та застосувати позовну давність.

При цьому зазначив, що 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року жодного договору позики сторони не укладали, натомість 30 вересня 2015 року сторони уклали договір про надання послуг № 07/09, за умовами якого фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2 надав, а позивач отримав консультативні послуги на ринку банківських послуг. На виконання умов цього договору ОСОБА_2 отримав від позивача 30 вересня 2015 року 15 дол. США готівкою, про що було написано ним власноручно розписку. В подальшому,19 квітня 2018 року він отримав від позивача грошові кошти в розмірі 78 300,00 грн та 12 травня 2018 року від невідомої особи кошти в розмірі 102 000,00 грн, про що написав розписки, вказавши суму у доларах США.

На вимогу позивача, відповідач написав дві однакові заяви, які засвідчені нотаріально, датовані 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року, які не є розписками, що підтверджують отримання коштів у борг, а є підтвердженням раніше отриманих коштів відповідачем за весь час договірних відносин з позивачем, як у вигляді оплати по договору послуг № 07/09 ДП від 30 вересня 2015 року, так і в позику в межах цього договору, що в загальному в перерахунку на іноземну валюту, з урахуванням неустойки склало 22560 дол. США. В цих двох заявах повідомлено про обов`язок відповідача передати у власність позивача цінні папери у кількості 7000 акцій іноземної компанії UAB Hilko-grupe (Литва).

Відповідач просив звернути увагу, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебували ще дві судові справи № 753/16192/21 та № 753/445/20 між тими ж сторонами, предметом яких є повернення цих же грошових коштів.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити.

Позивач пояснив, що між ним та відповідачем укладено договір про надання послуг. Відповідач запропонував позивачу механізм повернення депозитного вкладу з банківської установи «Брокбізнесбанк», який був банкротом. Запропонований відповідачем механізм повернення банківського вкладу не спрацював, тому він запропонував інший варіант, який потребував додаткових коштів. Додаткові кошти позивач передав особисто ОСОБА_2 у м. Одесі, а відповідач поштою направив нотаріально засвідчену заяву у якій підтвердив отримання цих коштів від позивача та зазначив строк повернення. Згодом знову потрібні були кошти, і відповідач за ними приїхав до м. Одеси, а поштою направив чергову нотаріально засвідчену заяву. Таким чином влітку 2017 року на навесні 2018 року він передав в позику відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 45 120 дол. США. З часом ОСОБА_2 перестав виходити на зв`язок.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні.

Пояснив, що сторони уклали договір за умовами якого він мав надавати інформаційно-консультативні послуги ОСОБА_1 з приводу повернення депозитного вкладу з банківської установи «Брокбізнесбанк». При цьому він укладав договори з адвокатами, які супроводжували судові справи, в тому числі у Європейському суді з прав людини, а позивач фінансував ці видатки. ОСОБА_1 погрожував перетворити його життя та життя його родини на "жах" у разі неповернення коштів за розписками. Оскільки позивач вимагав гарантій, тому він змушений був складати ці заяви, які не є розписками про отримання грошей у борг 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року, а є підтвердженням отримання коштів 30 вересня 2015 року в сумі 15000 дол. США на виконання умов договору про надання послуг та 25 квітня 2018 року в сумі 6 900 доларів США для особистих потреб.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи.

? 20 жовтня 2021 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження /а.с . 23-24/.

? 22 липня 2022 року від відповідача надійшли письмові пояснення /а.с.55-60/.

? 22 липня 2022 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче провадження, визнано яку позивача в судове засідання обов`язковою /а.с.69-70/.

? 04 листопада 2022 року надійшло клопотання ОСОБА_2 про застосування позовної давності / а.с.83/.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що 30 вересня 2015 року між ОСОБА_1 (клієнт) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) укладено договір про надання послуг № 07/09ДП (а.с.66-67).

Пунктом 3.1. договору сторони визначили, що клієнт передає виконавцю 15000 доларів США у вигляді тимчасового внеску, в день підписання даного договору або за погодженням сторін у гривневому еквіваленті за курсом ПАТ «Приватбанк».

Згідно із пунктом 3.2 договору, тимчасовий внесок залишається у виконавця в повному обсязі, у випадку підписання будь-якого договору співпраці клієнта з банком або іншою компанією, в результаті чого клієнт отримав грошові кошти, тимчасовий внесок повертається у вигляді різниці в оплаті комісійної винагороди.

Пунктом 4.3 договору сторони визначили, що у випадку не підписання клієнтом будь-яких договорів співпраці з банками або компаніями, яку рекомендував виконавець, впродовж 4 (чотирьох) місяців, або у випадку неповернення депозитних коштів з вказаного клієнтом банку, виконавець обов`язково повертає 15000 доларів США страхового внеску клієнту. Витрати понесені виконавцем у цьому випадку, клієнтом не компенсуються.

30 вересня 2015 року ОСОБА_2 надав розписку про отримання 15 000,00 доларів США за договором про надання послуг № 07/09ДП, яку засвідчив свідок (а.с.64).

25 квітня 2018 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 6 900,00 доларів США, яку зобов`язався повернути у строк до 20 червня 2018 року (а.с.61).

16 серпня 2017 року ОСОБА_2 склав заяву, адресовану ОСОБА_1 , у якій повідомляв, що отримав від нього в загальному суму 22 560 доларів США згідно з договорами про надання послуг. У зв`язку з чим зобов`язався передати ОСОБА_1 7 000 акцій Європейської Компанії UAB Hilko grupe - Vilnius ЗАТ Хілько груп у місті Вільнюс (мажоритарним власником якого являється ОСОБА_2 ), у десятиденний термін, шляхом подачі відповідних документів до Податкових органів Литви, та внесення ОСОБА_1 як акціонера компанії з відповідною кількістю 7 000 акцій. Суму 22 560 доларів США зобов`язався повернути у повному обсязі у термін до 30 листопада 2018 року. Заява посвідчена приватним нотаріусом КМНО Клименко С. Ю. (а.с.10).

24 квітня 2018 року ОСОБА_2 склав заяву, адресовану ОСОБА_1 , у якій повідомляв, що отримав від нього 22 560 доларів США згідно з договорами про надання послуг, зобов`язався передати ОСОБА_1 7 000 акцій Європейської компанії UAB Hilko grupe - Vilnius ЗАТ Хілько груп у місті Вільнюс (мажоритарним власником якого являється ОСОБА_2 ), у десятиденний термін, шляхом подачі відповідних документів до Податкових органів Литви, та внесення ОСОБА_1 як акціонера компанії з відповідною кількістю 7 000 акцій. Суму 22 560 доларів США зобов`язався повернути у повному обсязі у термін до 30 вересня 2018 року. Заява посвідчена приватним нотаріусом КМНО Муравйовою О. І. (а.с.9).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року у справі № 753/445/20 задоволено позов ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2018 року у розмірі 6 900 доларів США та 3% річних у розмірі 8 807,01 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року у справі № 753/16192/21, яке постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу у зв`язку із невиконанням договору відмовлено.

Судовим рішенням встановлено факт підписання договору між позивачем та відповідачем від 30 вересня 2015 року, факт отримання відповідачем страхового внеску від позивача у розмірі 15 000 доларів США за вказаним договором, а також факт невиконання відповідачем умов договору про надання послуг. Суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 15 000 доларів США, однак відмовив у задоволенні позову, застосувавши позовну давність, про яку письмово заявив відповідач. Вказане рішення набрало законної сили.

Звернувшись до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Досліджуючи зміст заяв, складених відповідачем 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року судом встановлено, що вони не містять умов отримання відповідачем від ОСОБА_1 коштів у борг, не зважаючи на зобов`язання повернення цих коштів ОСОБА_1 . Натомість обидві заяви складено на підтвердження отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів на виконання умов договорів про надання послуг.

Із наведеного слідує, що твердження ОСОБА_2 про відсутність позики за заявами від 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року перед ОСОБА_1 відповідає дійсності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 22 560,00 доларів США зазначені у заяві від 16 серпня 2017 року та у розмірі 22 560,00 доларів США, зазначені у заяві ОСОБА_2 від 24 квітня 2018 року не є позикою, а відповідач у правовідносинах із ОСОБА_1 , немає статусу позичальника та існуючі між ними правовідносини за своєю природою не є позиковими.

Вимога про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання є похідною від вимоги про стягнення боргу за договором позики, у задоволенні якої було судом відмовлено, а тому вона також задоволенню не підлягає.

Перевіривши ті обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги і проти яких захищався відповідач, суд, встановивши відсутність між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, вважає, що кредитор не підтвердив своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю, тому відсутні підстави для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем у клопотанні 04 листопада 2022 року.

VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не відшкодовуються відповідачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 48, 81, 89, 92, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: МИЦИК Ю.С.