ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2556/22

Головуючий у першій інстанції - Карапута О. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/643/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

секретар: Патук А.А.

Позивач : ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини (суддя Карапута О.О.), ухвалене о 13 год. 04 хв. у м. Чернігів, повний текст рішення складено 08 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 . Позов мотивовано тим, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14 липня 2022 року. У шлюбі народився син ОСОБА_3 . Починаючи з грудня 2021 року і на момент розірвання шлюбу дитина проживала та проживає до цього часу з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . За доводами ОСОБА_1 , відповідачка протягом значного періоду не бере участі у вихованні дитини, обмежується тільки телефонним дзвінками у разі необхідності тільки для неї. ОСОБА_2 на питання позивача щодо місця її перебування відповідає, що знаходиться у Швейцарській Конфедерації, повертатися в Україну не збирається, тому виникло питання про визначення місця проживання дитини.

Також у липні 2022 року до суду із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 . Позов мотивовано тим, що від шлюбу з відповідачем мають сина ОСОБА_3 . Крім ОСОБА_3 , у позивачки за зустрічним позовом є дитина від першого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . І діти, і ОСОБА_2 зареєстровані та до початку бойових дій проживали за вищевказаною адресою. Ще до початку бойових дій сторони практично розійшлися, проте між ними існувала усна домовленість щодо участі батька у вихованні сина, в тому числі позивачка за зустрічним позовом не заперечувала, щоб син проводив більше часу з батьком, а тому відповідач забирав сина за домовленістю з матір`ю дитини та міг залишити у себе на ночівлю. 24 лютого 2022 року ОСОБА_3 перебував у свого батька, який потім вивіз його у с.Блистова Менського району, куди позивачка за зустрічним позовом вже не змогла поїхати через руйнування моста. До 15 березня 2022 року ОСОБА_2 разом із старшим сином перебували в м.Чернігові, однак, переживаючи за його життя та за своє, виїхала за межі міста, а 18 березня 2022 року потрапила як біженець до Швейцарії. 26 липня 2022 року позивачка за зустрічним позовом приїхала за місцем мешкання відповідача, але він дитину не віддав.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задоволено; визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його матір`ю - ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 . Рішення суду мотивовано тим, що суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з його матір`ю з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, приймаючи до уваги висновок Управління (служби) у справах дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, а позов ОСОБА_2 залишити без задоволення. Апеляційна скарга мотивована тим, що стадії розгляду справи як вступні слова сторін та їхніх представників, визначення порядку дослідження доказів взагалі були відсутні під час судового засідання, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач за первісним позовом вказує, що суд першої інстанції за своєю власною ініціативою перейшов до судових дебатів без надання часу для підготовки до них, встав на бік сторони відповідача стосовно нібито тривалого строку розгляду справи. За доводами ОСОБА_1 , судом не враховано усталені, тривалі соціальні зв`язки дитини, місце навчання в дитячому закладі, психологічний стан дитини тощо. Позивач за первісним позовом звертає увагу, що всі заходи та намагання колишньої дружини щодо залишення сина з собою відбувалися після звернення батька дитини до суду з відповідним позовом та мають лише одну мету - забрати дитину і виїхати за межі України, де батько вже ніколи не побачить свого сина. Разом з цим, ОСОБА_2 на момент розгляду справи в суді не мала постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання сина, офіційно не працевлаштована, а будинок, де вона мешкає, було виставлено на продаж. На думку позивача за зустрічним позовом, висновок органу опіки та піклування є необгрунтованим, немотивованим і формальним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. Відповідачка за первісним позовом вказує, що сторонам було надано право виступити з вступним словом, причому судом акцентувалась увага на тому, хто саме буде виступати - або представники, або безпосередньо сторони. Крім того, такого поняття як надання часу сторонам для підготовки до судових дебатів ЦПК взагалі не передбачено, а ще одне відкладення розгляду справи призвело б до затягування процесу. За доводами ОСОБА_2 , стабільний заробіток ОСОБА_1 почав отримувати лише з 13 липня 2022 року, а вона не має офіційного працевлаштування, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та отримує відповідні виплати.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що сторони з 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2022 року (а.с.15-18).

У шлюбі в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

Згідно з Актом, складеним мешканцями буд. АДРЕСА_1 , затвердженим керуючим ОЖБК, від 13 липня 2022 року дитина ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_1 фактично проживають в кв.67 без реєстрації з грудня 2021 року (а.с.21).

Позивач за первісним позовом працює в ТОВ «Стройбуд Консалт Інвест» на посаді водія вантажного автомобіля (а.с.25).

Дитина зарахована до закладу дошкільної освіти №71, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.28).

Згідно з матеріалами перевірки заяви ОСОБА_2 , наданими Чернігівським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на запит суду, 27 липня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до органів поліції із заявою про проведення перевірки та вжиття заходів до колишнього чоловіка, який 24 лютого 2022 року забрав їхню спільну дитину ОСОБА_3 та не віддає її. За результатами перевірки інспектором ЮП ВП ЧРУП ГУНП в Чернігівській області складено довідку №5640 від 30 липня 2022 року, відповідно до якої в зверненні не вбачаються ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення, так як відноситься до цивільно-правових відносин, заявниці рекомендовано дочекатися рішення суду щодо постійного місця проживання ОСОБА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 517 від 20 жовтня 2022 року затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_2 (а.с.123-124).

На запит Чернігівського апеляційного суду було надано матеріали, що були підставою для ухвалення вищевказаного рішення виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, з яких вбачається, що як за адресою проживання матері дитини ( АДРЕСА_2 ), так і за адресою проживання батька дитини ( АДРЕСА_1 ) створено належні умови для виховання, розвитку та відпочинку дітей, а батьки дитини - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 здатні виконувати батьківські обов`язки.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, повно те всебічно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення справи, правильно застосував положення статей 160, 161 СК України та дійшов обгрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю.

Так, за матеріалами справи встановлено, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє з батьків здатні виконувати свої батьківські обов`язки.

При цьому судом не встановлено будь-яких негативних обставин, які б перешкоджали матері проживати з малолітньою дитиною, а висновком органу опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з його матір`ю - ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів звертає увагу, що батько дитини - ОСОБА_1 , безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким син буде проживати, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не позбавлений права повторно ставити таке питання.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 має намір забрати дитину від батька та виїхати за кордон, жодними доказами не підтверджено. Виїзд позивачки за зустрічним позовом за межі території України був пов`язаний із активними бойовими діями, які відбувалися в м.Чернігові та Чернігівській області, і бажанням зберегти своє життя і життя своєї старшої дитини. Після повернення в Україну вона невідкладно звернулася до відповідача з метою забрати дитину, а після його відмови - до органів поліції.

Твердження ОСОБА_1 , що зміна місця проживання та дитячого садка негативно вплине на психоемоційний стан сина ОСОБА_3 , є припущенням, враховуючи також те, що зі змісту Висновку щодо визначення місця проживання дитини вбачається, що ОСОБА_3 зарахований до Чернігівського дошкільного навчального закладу №71, проте на даний час не відвідує заклад через пошкодження приміщення під час військових дій та проведення ремонтних робіт.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 , що відповідачка не має доходу, офіційно не працевлаштована, а будинок, де вона мешкає, було виставлено на продаж. Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини. ЇЇ місцем роботи є Управління міграційної служби України в Чернігівській області.

Відповідачка за первісним позовом не заперечує, що оголошення з будинком на а.с.133-135 стосується її будинку, проте в оголошенні зазначено не про продаж будинку, а про здачу в оренду половини будинку. Вона має право власності на 1/2 частину зазначеного будинку де проживає разом з дітьми та мамою.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для визнання висновку органу опіки і піклування необґрунтованим, немотивованим і формальним, як на тому наголошує ОСОБА_1 , оскільки при наданні висновку було досліджено як надані сторонами документи, так і здійснено обстеження умов проживання сторін.

Крім того, не заслуговують на увагу посилання позивача за первісним позовом на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до протоколу судового засідання від 23 грудня 2022 року на а.с.151-157 після встановлення осіб сторін суд заслухав вступне слово позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 , а також вступне слово представника відповідача - ОСОБА_7 , після чого розпочав допит свідків. У судовому засіданні 03 лютого 2023 року після закінчення допиту свідків і з`ясування обставин справи головуючий суддя перейшов до судових дебатів, відмовивши в клопотанні представника позивача про перенесення розгляду справи для підготовки до судових дебатів і заслухавши виступ в судових дебатах представників позивача і відповідача. При цьому слушними є доводи відзиву на апеляційну скаргу, що чинним цивільним процесуальним кодексом не передбачено надання часу для підготовки до судових дебатів.

Враховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 травня 2023 року.

Головуючий: Судді: