Справа № 953/9926/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - Шаренко С.Л.,
при секретарі - Реуцькій Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя,
26.05.2021 ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за нею право власності на будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.12.1973 вона уклала шлюб з ОСОБА_4 . Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5 . 03.11.1981 шлюб між ними розірвано. У період шлюбу подружжям придбано у власність будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок є об`єктом права власності подружжя, тобто позивачки та її колишнього чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер. Позивачка зазначає, що за життя поділу спільного майна подружжя ними не було проведено, оскільки після розлучення, з донькою продовжували проживати за вищевказаною адресою . А навіть коли роз`їхалися, то спору щодо використання будинку також не мали, оскільки постійно приїздили туди, жодних проблем щодо користування будинку у них не було. Колишній чоловік проживав у будинку постійно зі згоди всіх сторін, вона з донькою жили ще довго, а після роз`їзду продовжували підтримувати адекватні стосунки та користувалися майном за спільною згодою. Отже, питання розподілу майна взагалі ніким не ставилось та не мало підстав. Після смерті покійного чоловіка позивач звернулася до нотаріальної контори з приводу переоформлення вказаного будинку, щоб оформити на себе половину, оскільки це майно нажито в шлюбі, але їй було відмовлено.
Крім того, позивачці стало відомо, що ОСОБА_3 подано позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання її спадкоємицею, про що їй було зазначено у відповіді нотаріуса., тому її було залучено до справи у якості третьої особи.
Оскільки позивачка вважає, що її право власності порушено, вона звернулась до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю.
06.08.2021 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що повністю погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , та просить їх задовольнити. Також зазначила, що її батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали у спірному будинку майже все її життя, провели його добудову та ремонт. Тому просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
08.12.2021 до суду від представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Міщенко О.В. надійшли письмові пояснення (відзив) в яких вона зазначила, що вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки відповідно до матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 03.11.1981 року, після розірвання шлюбу пройшло майже 40 років. Таким чином, саме із дати розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_1 на підставі зазначеного, представник третьої особи просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
22.12.2021 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Світличної Я.О. до суду надійшли письмові пояснення на відзив (пояснення) представника третьої особи, відповідно до яких зазначила, що строк позовної давності починається від моменту виникнення спору, а не від моменту розлучення. Все життя позивачка з колишнім чоловіком не мали суперечностей та спорів щодо будинку. Вони там жили довго і після розлучення, далі туди навідувалась вся сім`я , жодних спорів у сторін не було, тому вони домовилися, що будинок використовуватиме для проживання чоловік, а потім він відійде дітям. І ця домовленість не була порушена жодного разу жодним чином до самої смерті чоловіка позивачки. Про це також свідчить і той факт, що колишній чоловік позивачки так і не зареєстрував ОСОБА_3 у спірному будинку за весь час проживання, не оформив з нею офіційно стосунки, та не склав жодного документа на її користь. Таким чином, позивачка вважає, що строк позовної давності почав свій перебіг від моменту смерті чоловіка позивачки, тобто з 29.09.2020, адже жодного спору до цього часу ні в кого не виникало.
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, надали до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, у відзиві на позовну заяву зазначила про розгляд справи без її участі.
Третя особа та її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомленні своєчасно та належним чином. Від представника третьої особи вкотре надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з воєнним станом, тому просила відкласти розгляд справи до закінчення воєнного стану.
З матеріалів справи вбачається, що представник третьої особи, неодноразово надсилала заяви про відкладення розгляду справи до закінчення на території України воєнного стану. З вказаного приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється. Для врегулювання даного питання Рада Суддів України прийняла ряд важливих рішень, в тому числі 24.02.2022 прийнято рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку рф». Згідно з цим рішенням Рада Судів України ухвалила, звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена. У випадку загрози здоров`ю, життю та безпеці відвідувачів та працівників суду здійснення судочинства певним судом може бути припинено до усунення обставин, які зумовили небезпеку. У разі, якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може прибути в судове засідання суд може допустити участь такого учасника в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних.
Таким чином, оскільки матеріали справи містять письмові пояснення представника третьої особи, та враховуючи, що третя особа могла прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористалась, та причини неможливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції суду не зазначила, суд вважає можливим розглянути справу без участі третьої особи та її представника.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу серія НОМЕР_1 від 15.12.1973 виданого Київським РАЦ вбачається, що 15.12.1973 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини (рос.мовою) « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_7 ». (а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася дочка ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданого Київським РАЦ м. Харкова (а.с. 14). Після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 прізвище змінено на « ОСОБА_9 ». (а.с. 14).
26.06.1974 року ОСОБА_4 придбав будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажи від 26.06.1974 року (а.с. 16-17).
Відповідно до довідки КП «ХМБТІ» Харківської міської ради № 1095272 від 10.02.2021 про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_3 ) назву « АДРЕСА_4 » згідно з розпорядженням Харківського міського голови № 7 від 02.02.2016 «Про перейменування об`єктів топоніміки м. Харкова»; рішення 4 сесії 7 скликання Харківської міської ради № 156/16 від 24.02.2016 «Про впорядкування найменувань об`єктів топоніміки м. Харкова». Рішення щодо зміни номеру будинку з АДРЕСА_5 в матеріалах інвентаризаційної справи відсутнє. (а.с. 21).
03.11.1981 року шлюб між подружжям розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 виданого Київським відділом РАЦ м. Харкова ( зворотна сторінка а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 виданого Виконавчим комітетом Циркунівської сільської ради Харківського району, Харківської області (а.с. 11).
Оскільки за життя ОСОБА_4 між колишнім подружжям не було розподілено майно, що є сумісною власністю подружжя, та наразі виник спір щодо цього майна, тому позивачка звернулась до суду з позовом про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на будинку.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст .60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Ч.1-3 ст.61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Враховуючи зазначені приписи закону суд дійшов висновку, що будинок АДРЕСА_1 була набута сторонами під час перебування у шлюбі, а тому потенційно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У відповідності до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 66 Сімейного кодексу, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що з 04.03.1997 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 . Таким чином, матеріали справи не підтверджено, що між сторонами існувала домовленість щодо користування майном, що вона продовжувала проживати в спірному домоволодінні після розірвання шлюбу, а тому не зверталась про поділ майна подружжя в трирічний термін після розірвання шлюбу. Звернення позивачки до суду з позовом через 30 років після розірвання шлюбу, може лише свідчити про те, що ОСОБА_4 вважав спірне володіння своєю особистою власністю, а позивачка в свою чергу погоджувалась з зазначеним.
Таким чином, суд вважає встановленим що подружжя ОСОБА_7 придбали у 1974 житловий будинок, який був їх спільною сумісною власністю . Позивачці ОСОБА_1 потенційно належала 1/2 частка домоволодіння, право власності на яку вона могла оформити в кінцевому терміні до 03.11.1984, до спливу трирічного строку позовної давності, який встановлений цивільним законодавством, яке діяло на момент виникнення цих правовідносин. Факт того, що позивачка ОСОБА_1 не виділяла потенційно належну їй частину домоволодіння, свідчить про очевидну домовленість подружжя ОСОБА_10 про вирішення цього питання в досудовому порядку (грошова компенсація, обмін та ін.). Незалежно від причин відмови позивачки від виділу потенційно належної їй частки в 3-річний строк після розірвання шлюбу, звернення з таким позовом через 30 років, після розірвання шлюбу не відповідає співрозмірності, справедливості та розумності.
Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачка просить визнати за нею частину будинку АДРЕСА_1 , в той час, як відповідно до договору купівлі-продажу від 26.06.1974 ОСОБА_4 придбано будинок АДРЕСА_2 . Згідно довідки КП «ХМБТІ» Харківської міської ради від 01.02.2021 вбачається, що назву АДРЕСА_4 . Однак, рішення щодо зміни номеру будинку з АДРЕСА_5 в матеріали інвентаризаційної справи відсутнє.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.2, 5, 12,13, 76-82, 89, 141, 206, 259, 263-265, 273, 354,355 ЦПК України, ст. ст. 328, 364, 368, 370 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 66, 69, 70 Сімейного кодексу України,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя С.Л. Шаренко