ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/9124/21 Номер провадження 22-ц/814/317/23Головуючий у 1-й інстанції Шрамко Л.Л. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції з Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року у складі судді Шрамко Л. Л.

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та відновлення порушеного права на роботу з виплатою заробітної плати та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до АТ «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та відновлення порушеного права на роботу з виплатою заробітної плати та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що вона працює у Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» з 2013 року за спеціальністю штукатура. Вказувала, що не підписувала будь-якого договору або іншого зобов`язання, за якими передбачено відсторонення від роботи за відсутністю щеплення.

Проте, 09.12.2021 вона зіткнулася з грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, оскільки наказом начальника Харківської дирекції № 70 від 09.12.2021 вона була відсторонена від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19.

Вважає, що її відсторонення від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права, оскільки вимога відповідача про необхідність проведення обов`язкового щеплення від COVID-19 та пред`явлення керівникові підрозділу, де вона працює, відповідного документу про вакцинацію або висновку лікаря про наявність протипоказань до щеплення є незаконною та такою, що порушує вимоги Конституції України.

Зазначала, що стаття 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, однак відсутність щеплення від COVID-19 у ньому відсутня. Порядок відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень визначений Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у якому зазначено, що факт такої відмови може буде підтверджений лише лікарем, отже підстави у роботодавця для складення акту про відмову від вакцинації відсутні.

Також зазначає, що жодним законом в Україні не встановлено порядку відсторонення працівника від роботи у разі відсутності щеплення від COVID-19 та не визнано щеплення від COVID-19 обов`язковим.

Наказ МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Перелік професій, виробництв та організації, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» також не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Таким чином, вважає, що у відповідача були відсутні будь-які законні підстави для примушування до вакцинації, відсторонення від роботи на цій підставі та позбавлення її заробітної плати, оскільки таке право гарантоване Конституцією України.

Вказувала, що внаслідок протиправної поведінки відповідача їй була завдана моральна шкода, яка спричинила матеріальні втрати, душевні страждання внаслідок відсторонення її від роботи та залишення без засобів існування, яку вона оцінює в 20 000 грн.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати незаконним і скасувати наказ Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниці» від 09.12.2021 № 70 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати; зобов`язати Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниці» нарахувати та виплатити їй заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 09.12.2021 № 70 та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року за клопотанням представника Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» замінено неналежного відповідача - Філію «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» належним - АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано наказ начальника «Харківської дирекції» Виробничого структурного підрозділу Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» № 70 від 09.12.2021 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 09.12.2021 № 70 до часу фактичного виконання цього судового рішення, нараховану відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсторонення від роботи є втручанням у право позивача на працю та право заробляти працею на життя, що є порушенням конституційних прав і свобод з огляду на положення статті 43 Конституції України, а тому, враховуючи наявність підстав для скасування оскарженого наказу, суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 09.12.2021 № 70 до часу фактичного виконання цього судового рішення.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник АТ «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що 09.12.2021 позивач була ознайомлена під особистий підпис з оскаржуваним наказом, проте медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, що могло бути підставою для її не відсторонення, не надала. В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.

Вказує, що стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством, в той час як Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» встановлюють обов`язковість профілактичних щеплень проти туберкульозу, поліомеліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору, а Наказом МОЗ від 04.01.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організації, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Тому вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом та не може бути підставою для відсторонення від роботи в разі відмови від участі в такому.

Зазначає, що відсторонення працівника від роботи необхідно розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання, а відтак роботодавець звільняється від обов`язку збереження за працівником його заробітної плати на час відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Таким чином, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь яких доказів, що має такий стан здоров`я, що є перешкодою до вакцинування, а втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та є цілком необхідним в демократичному суспільстві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі розпорядження голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» справу було передано за підсудністю до Полтавського апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що з 28.11.2013 позивач ОСОБА_2 працює на посаді штукатура 4 розряду у виробничому структурному підрозділі «Харківська дирекція» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 33-38).

Листом від 23.11.2021 № Ц-3-91/4589-21 директора регіональної філії «Південна залізниця» на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 № 2393, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074, постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 за № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком, що стосується АТ «Укрзалізниця», до відома працівників підпорядкованих підрозділів АТ «Укрзалізниця» було доведено, що у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 та ненадання безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, що підтверджує вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, таких працівників буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року (а. с. 87-88).

На підставі наказу АТ «Укрзалізниця» № 35 від 25.11.2021 та відповідно до листа-ознайомлення 29.11.2021 ОСОБА_1 разом з іншими працівниками особисто ознайомлена з необхідністю проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 (а. с. 96).

Наказом Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничий структурний підрозділ «Харківська дирекція» від 09 грудня 2021 року № 70 «Про відсторонення від роботи», відсторонено ОСОБА_1 - штукатура 4 розряду дільниці з утримання та поточного ремонту ст. Куп`янськ від роботи з 09.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення. На час відсторонення ОСОБА_1 до робочого місця не допускати, оплату праці не проводити. Позивачка ознайомлена з наказом під особистий підпис 09.12.2021 (а. с. 17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що втручання у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції дозволяється виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова Кабінету Міністрів України та Наказ МОЗ, на які посилається відповідач, у результаті чого дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу від 09 грудня 2021 року № 70 про відсторонення позивача від роботи. Крім того вказав, що відстороненням від роботи позивача без збереження заробітку відповідач позбавив її професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, що є очевидно непропорційним (несправедливим), відсторонення позивача від роботи є втручанням її у право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, що не ґрунтується на законі, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 09.12.2021 № 70 до часу фактичного виконання цього судового рішення, нараховану відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Частиною першою cтатті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон Закону № 1645-ІІІ) передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Поширення коронавірусної інфекції SARS-CoV-2 вимагало від держави вжиття заходів щодо припинення такого поширення, тому впровадження певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), за змістом якого обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595.

Згідно пункту 6 Переліку № 2153 у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я № 2393 від 01.11.2021 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягали працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, зокрема, АТ «Українська залізниця».

Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), зазначено, що МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ й відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

У справі, що переглядається апеляційним судом, не встановлено та відповідачем не доведено, що виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 пов`язане з певним колом особистих контактів на робочому місці, що створювало загрози зараження коронавірусною інфекцією та її поширення, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавив позивача заробітку.

Оспорюваний наказ начальника дирекції від 09.12.2021 № 70 не містить індивідуальної оцінки виконуваних позивачем трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, а лише робота в АТ «Українська залізниця», яке належить до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, у силу чого працівники товариства підлягали обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не є достатнім для висновку про пропорційність втручання у право на повагу до приватного життя людини згідно вимог статті 8 Конвенції.

Мотивуючи своє рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкових висновків про відсутність законодавчого врегулювання питання відсторонення працівників від роботи в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19, як підстави для захисту порушених прав позивача, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні із викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна