ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року

м. Харків

справа № 638/14223/19

провадження № 22-ц/818/90/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс"

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2

третя особа - Орган опіки та піклування Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс" на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року ухваленого у складі судді Яковлевої В.М.,-

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ТОВ «Депт Фінанс» ( надалі ТОВ) звернулось до суду з позовом, після зміни предмету та збільшення якого 15.04.2021 ( т.1 а.с. 100 103) просило в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за договором кредитної лінії №6/4/32/2007/840-К/56 від 06.04.2007 ( договір Кредиту) в сумі 840 017,73 грн, з яких 487 570,10 грн заборгованість за кредитом, 68584,80 грн проценти за користування кредитом, 23588,89 грн пеня, 26 649,38 грн 3% річних на суму кредиту, 3 748, 68 грн - 3% річних на проценти за кредитом 39 298,15 грн інфляційні нарахування на суму кредиту, 5 527,93 грн інфляційні нарахування на проценти по кредиту, 102 528,80 грн штрафи, 82 521,00 грн забезпечувальний платіж звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки №6/4/32/2007/980-І/57 від 06.04.2007 ( надалі договір Іпотеки), а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах в порядку примусового виконання рішення. Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2007 року між ПАТ «Комерційний Банк «Надра» ( надалі Банк) та ОСОБА_3 укладено договір Кредиту та договір Іпотеки за умовами яких Банк надав у користування відповідачу грошові кошти, а останній зобов`язався повернути їх разом з процентами за користування ними. Виконання позичальником зобов`язань за договором Кредиту було забезпечено іпотекою Квартири.

Відповідач кредитне зобов`язання належним чином виконував. Тому 27 вересня 2013 року між ним та Банком було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору за умовами якої, в порядку реструктуризації його заборгованості шляхом зміни валюти зобов`язання з долару США на національну валюту, ОСОБА_1 визнав розмір кредитної заборгованості в сумі 512 644, 01 грн та зобов`язався щомісячно сплачувати фіксований платіж до 25 числа поточного місяця (згідно із Графіком платежів) і повернути кредит у строк до 03 квітня 2037 року.

Відповідно до договорів купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за договором Кредиту та іпотеки Банк відступив на користь позивача своє право вимоги заборгованості за Кредитним договором у загальному розмірі 579 743, 79 гривень( 487 570, 10 грн основного боргу, 68 584, 80 грн відсотків за користування кредитом, 23 588, 89 грн пені) та належні йому права за договором іпотеки. Таким чином, з 29 травня 2019 року позивач є кредитором та іпотекодержателем у зобов`язальних правовідносинах з відповідачем.

Позивач своєчасно повідомив боржника про заміну кредитора у відповідних зобов`язаннях шляхом надсилання на його адресу повідомлення б/н від 07 червня 2019 року. Проте, відповідач умови договору кредиту щодо повернення грошових коштів не виконував, тому позивач направив йому вимогу про дострокове повернення кредитних коштів зі сплатою встановлених договором Кредиту платежів. Оскільки ОСОБА_1 вимогу ТОВ щодо сплати заборгованості не виконав, позивач змушений звернутися до суду з метою повернення грошей за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Несвоєчасне невиконання боржником грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України має наслідком стягнення на користь кредитора суми заборгованості з урахуванням 3% річних та інфляційних.

Крім цього відповідно до положень пунктів 5.2, 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7.,4.3.9.. 4.3.10, 7.1. 7.3 договору Кредиту позивач має право на стягнення штрафу у розмірі 10%, що дорівнює 102 528,80 грн та забезпечувального платіжу у розмірі 82 521,00 грн.

Розмір заборгованості визначений позивачем станом на 13.04.2021 дорівнює 840 017,73 грн, з яких 487 570,10 грн заборгованість за кредитом, 68584,80 грн проценти за користування кредитом, 23 588,89 грн пеня, 26 649,38 грн 3% річних на суму кредиту, 3 748, 68 грн - 3% річних на проценти за кредитом 39 298,15 грн інфляційні нарахування на суму кредиту, 5 527,93 грн інфляційні нарахування на проценти по кредиту, 102 528,80 грн штрафи, 82 521,00 грн забезпечувальний платіж.

Звернення стягнення на предмет іпотеки Квартиру яка була придбана за надані у кредит грошові кошти є підставою для виселення власника квартири та осіб, яких він вселив після укладення Договору іпотеки, в супереч взятих на себе обов`язків за цим договором.

Рішенням Дзержинського районного суд м. Харкова від 14 грудня 2021 року у задоволенні позову ТОВ Фінансова компанія «Депт Фінанс» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що інтереси відповідача, як власника Квартири, та малолітньої дитини перевищують інтереси позивача, який навіть не задовольнив забезпечену вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не зареєстрував право власності на предмет іпотеки, а також не звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості

Не погодившись з рішенням суду ТОВ "Фінансова компанія "Депт Фінанс" подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач довів належне йому право вимоги за договорами Кредиту та Іпотеки від 06 квітня 2007 року та має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб передбачений умовами Договору іпотеки та законом. Тому суд помилково зазначив про обов`язок позивача спочатку скористатися позасудовими способами захисту. Обраний позивачем спосіб звернення стягнення на Квартиру передбачений ст. ст. 33,39 Закону України «Про іпотеку» та пунктами 5.3.,5.4. договору Іпотеки та є ефективним, оскільки реалізація Квартири з електронних торгів в процедурі виконавчого провадження провадиться на конкурсних засадах. Неповнолітня дитина була зареєстрована у Квартирі після укладення договору Іпотеки. В такому разі не є обов`язковою наявність згоди органу опіки та піклування у випадку звернення стягнення на конкретно визначене іпотечне майно відповідача у зазначений в рішенні суду спосіб. За таких умов апелянт вважає, що він має право в судовому порядку вимагати виконання відповідачем своїх обов`язків шляхом примусової реалізації придбаної за кредитні кошти Квартири в процедурі виконавчого провадження що має наслідком виселення з Квартири всіх мешканців.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, заслухавши представника ТОВ, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 06 квітня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» ( надалі Банк) та позичальником ОСОБА_4 було укладено договір кредитної лінії № 6/4/32/2007/840-К/56 ( надалі договір Кредиту) за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 50 150 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі продажу № 1254 від 06.04.2007, що укладений між Позичальником ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 .

В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки № 6/4/32/2007/980-І/57 від 06 квітня 2007 року та договір про внесення змін та доповнень № 1 до вказаного договору від 30 вересня 2013 року за умовами якого іпотекодавцем ОСОБА_7 передано в іпотеку Банку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50, 3 кв. м., житловою площею 29, 3 кв. м, належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 2007 року ( надалі Квартира).

В результаті неналежного виконання відповідачем умов договору Кредиту станом на 29 травня 2019 року у нього виникла заборгованість загальному розмірі 579 743, 79 гривень, з яких: 487 570, 10 грн основного боргу, 68 584, 80 грн; відсотків за користування кредитом, 23 588, 89 грн пені.

29 травня 2019 року між Банк та ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» укладено договір № 6/4/32/2007/840-К/56 купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором та договором поруки № 6/4/32/2007/840-П/58 від 06 квітня 2007 року, відповідно до умов якого Банк відступив на користь позивача своє право вимоги заборгованості за договором Кредиту.

29 травня 2019 року між Банком та ТОВ укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 6/4/32/2007/980- І/57 від 06 квітня 2007 року з урахуванням всіх змін і доповнень до нього, відповідно до умов якого Банк відступив, а позивач набув усі належні Банку права за договором Іпотеки ( т. 1 а.с. 22 23).

07 червня 2019 року ТОВ надіслало ОСОБА_1 повідомлення - вимогу про необхідність усунення порушень зобов`язання з повернення кредитних коштів. А саме боржнику повідомлено, що останній платіж за договором Кредиту було здійснено 26 березня 2018 року та запропоновано протягом тридцятиденного строку з дня отримання листа сплатити на поточний рахунок ТОВ за відповідними реквізитами грошові кошти у загальній сумі 579 743, 79 грн з обов`язковим посиланням на номер кредитного договору в призначенні платежу. У разі невиконання даної вимоги в тридцятиденний строк з дня її отримання іпотекодержателем може бути застосовано звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору купівлі-продажу за узгодженою в іпотечному договорі оціночною вартістю предмета іпотеки або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна або в інший спосіб, що передбачений іпотечним договором або чинним законодавством України ( т.1 а.с. 62, 63 ).

Відповідно до листа АТ «Укрошта» лист № 134 надійшов на ВПЗ 174 12 червня 2019 року. Повідомлення про находження доставлено у поштову скриню двічі, надіслано смс на номер, що був вказаний на відправленні. Згідно з п. 116 Правил лист повернутий 26 червня 2019 року за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання ( т.1 а.с. 63).

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до часу, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання.

Відповідач, уклавши з банком 27 вересня 2013 року додаткову угоду № 1 до кредитного договору в порядку реструктуризації його заборгованості шляхом зміни валюти зобов`язання з долару США на національну валюту ( надалі Додадкова угода), визнав розмір кредитної заборгованості в сумі 512 644, 01 грн на той час,.(т.1 а.с. 9 зворотня сторона)

Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору термін повернення кредиту до 03 квітня 2037 року, умови повернення кредиту передбачають щомісячну сплату мінімально визначеного сторонами кредитного договору платежу у сумі 543 дол. США до 25 числа поточного місяця (згідно із Графіком платежів, що є додатком до Кредитного договору після його реструктуризації).

Відповідно до п.2 додаткової Угоди на період з дня підписання Сторонами цього договору до повного виконання Позичальником боргових зобов`язань за кредитним договором та за умови належного їх виконання, для розрахунку процентів за користування Кредитом встановлюється стандартна фіксована процентна ставка 9,99%. п. 2.2. У разі невиконання та/або неналежного виконання Позичальником, під час дії Стандартної процентної ставки зобов`язань за Кредитним договором, цим договором, договорами забезпечення ( у разі їх наявності) Сторони домовилися, що Банк має право в порядку, передбаченому цим договором, для розрахунку плати за користування кредитними коштами застосовувати Стандартну процентну ставку 1 + 4%. (т.1 а.с. 9 зворотня сторона).

Відповідно до п.5.1. додаткової Угоди у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню Кредиту, визначених у п.п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань Позичальника щодо повернення Кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5. цього Договору, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі порушення Позичальником вимог п-п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% (десять) відсотків від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок.(т.1 а.с. 8).

Відповідно до п.5.3 додаткової Угоди у разі порушення Позичальником умов Кредитного договору, за яке згідно з Розділом Кредитного договору «Відповідальність Сторін» встановлена у вигляді пені та штрафу (надалі Неустойка) Банк має право вимагати від Позичальника сплати такої неустойки у встановленому Кредитним договором розмірі, а Позичальник зобов`язується сплатити Неустойку, на яку має право Банк, у встановленому розмірі не пізніше 7 (семи) банківських днів з дня пред`явлення Банком відповідної вимоги. Зазначене зобов`язання Позичальника по сплаті неустойки (пеня, штраф) набуває чинності в день отримання Позичальником письмової вимоги Банку про сплату Неустойки. Позичальник має право сплатити Неустойку(пеня, штраф) і за власним бажанням до дня пред`явлення вимоги Банку, але в будь-якому випадку, зобов`язання Позичальника по сплаті неустойки набирають чинності з дня пред`явлення Банком відповідної вимоги про сплату. (т.1 а.с. 11).

За умовами договору Кредиту сторони погодили Графік погашення кредиту у шляхом здійснення щомісячного мінімально необхідного платежу у сплату 4744,34 грн.

Відповідно додатку № 1 до Договору № 6/4/32/2007/840-К56 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 29 травня 2019 року станом на 29.05.2019 заборгованість по договору Кредиту №6/4/32/2007/840-К/56 складає -579 743, 79 грн, основний борг 487570,10 грн, відсотки 68584,80 грн, пеня 23588,89 грн. ( т. 1 а.с. 24).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Матеріали справи не містять доказів відправлення на адресу ОСОБА_1 повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні за договором Кредиту ( а.с. 24 зворот), проте зазначене не може бути підставою для відмови у задоволені позову ТОВ про стягнення заборгованості.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Доказів належного виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_1 на користь первісного кредитора - Банку матеріали справи не містять, а тому колегія суддів вважає, що позивач має право вимагати стягнення боргу на свою користь.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові КЦС ВС від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору Кредиту щодо повернення грошових коштів змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 03 квітня 2037 року на 07 червня 2019 року відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України

Отже, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості у певний строк, договір Кредиту припинив свою дію та позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладено у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018року по справі № 310/11534/13-ц.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Виходячи з вищезазначеного на позивача покладається обов`язок доведення заявлених ним вимог в тому числі і щодо розміру заборгованості, а суд повинен розглянути позов і визначити розмір заборгованості виходячи з умов договору та вимог закону.

ОСОБА_1 та його представник проти наведеного ТОВ розрахунку заборгованості не заперечували, проте судова колегія не може погодитися з наданим ТОВ розрахунком в частині включення до нього суми заборгованості у вигляді штрафу у розмірі 102528,80 грнта забезпечувального платежу у розмірі 82521,00

В якості підстав для нарахування відповідачу зазначеної заборгованості ТОВ посилався на положення пунктів 5.2, 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7.,4.3.9. 4.3.10, 7.1. 7.3 договору Кредиту, а саме відповідно до п. 5.2 Договору у разі порушення Позичальником вимог п.п. 4.3.1, 43.2, 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього Договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% (десять) відсотків від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору, за кожен випадок.

Позичальник зобов`язаний відповідно до Договору :

п. 4.3.1 забезпечити Банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій передбачених п.3.1 цього Договору.

4.3.2 Суворо дотримуватись положень цього Договору, а також Договору застави, вичзначеного п. 2.1 цього Договору.

4.3.7. Протягом двох робочих днів повідомляти Банк про зміну адреси, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені, а також про факти розлучення, одруження, народження дітей та інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим Договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують.

4.3.9. На вимогу Банку надавати документи, що підтверджують поточний фінансовий стан Позичальника.

4.3.10. Надати додаткове забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором у разі суттєвого погіршення фінансового стану Позичальника, невиконання умов або визнання недійсним Договору застави, зазначеного у п. 2.1. та/чи договору поруки, визначеного у п. 2.4. цього Договору, зниження вартості забезпечення за цим Договором.

Відповідно до п.7.1. 7.3 Усі спори та розбіжності, що виникають між Сторонами за цим Договором підлягають врегулюванню шляхом, передбаченим чинним законодавством України.Спірні питання за цим Договором підлягають врегулюванню шляхом переговорів. Якщо сторони не зможуть дійти згоди зі спірних питань шляхом переговорів, то такий спір розглядається згідно з чинним законодавством України. При цьому Сторони, керуючись ст.112 Цивільного процесуального кодексу України, дійшли згоди про встановлення договірної підсудності, а саме позови пред`являються за місцезнаходженням Банку у районний суд м.Києва. Сторони керуючись ст.259 Цивільного кодексу України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 (десяти) і років.

В супереч вимог ст.12,81 ЦПК України позивач не надав доказів порушення відповідачем вимог пунктів5.2, 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7.,4.3.9. 4.3.10, 7.1. 7.3 договору Кредиту .

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання. (ст. 548 ЦК України).

Забезпечувальний платіж не є способом забезпечення виконання зобов`язання , а фактично встановлює грошову відповідальність за несвоєчасне повернення боржником грошових коштів за договором Кредиту.

Відповідно до ст. 61. Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно умов договору Кредиту між сторонами погоджена відповідальність за вищезазначене порушення у вигляді пені. Судова колегія вважає, що стягнення з відповідача забезпечувального платежу буде подвійною відповідальністю відповідача за теж саме порушення - несвоєчасне повернення грошових коштів.

Тому судова колегія вважає, доведеним розмір заборгованості відповідача за договором Кредиту в сумі 654 967,93 грн гривень, яка складається з:487 570 грн заборгованість за кредитом; 68 584,80 грн проценти за користування кредитом; 23 588,89 грн пеня; 26649,38 грн 3% річних на суму кредиту; 3 748,68 грн -3% річних на проценти за кредитом; 39 298,15 грн інфляційні нарахування на суму кредиту; 5 527,93 грн. інфляційні нарахування на проценти по кредиту.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що інтереси відповідача, як власника квартири, та малолітньої дитини перевищують інтереси позивача, який навіть не задовольнив забезпечену вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не зареєстрував право власності на предмет іпотеки, а також не звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду з огляду на таке.

ТОВ обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості за договором Кредиту, що не заперечував відповідач у справі. Заборгованість за договором Кредиту утворилася у відповідача з 2007 року і була за згодою сторін у справі реструктурізована у 2013 році.

Квартира була придбана ОСОБА_1 за позичені за договором Кредиту кошти і відповідно до пунктів 2.1.2, 2.1.4, 2.1.5 договору Іпотеки передана у користування іпотекодавцю.

Відповідно до п. 2.1.4. договору Іпотеки Квартира не є предметом іпотеки за іншими зобов`язаннями, нікому не передана у найом, оренду чи на. підставі будь-якої іншої угоди, не підлягає вилученню і вільна від будь-яких зобов`язань, крім тих, що передбачені цим Договором.(т.1 а.с. 18).

За змістом п. 5.1.,5.3. договору Іпотеки сторони узгодили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання Зобов`язання за договором Кредиту в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення Іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим Договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих Іпотекодержателю за цим Договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст. 37 закону України « Про Іпотеку», права Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». (п.5.3 договору Іпотеки).

Відповідно до п.5.4. договору Іпотеки Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах передбачених п.5.3 цього Договору. (т.1 а.с. 19 зворотня сторона)

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Наведені положення договору Іпотеки та закону свідчать про наявне у позивача право на власний розсуд обирати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не використання ним іншого крім судового способу звернення стягнення не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01.01.2004, внесено зміни до ЖК України, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює можливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта підтверджується, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 . (т.1 а.с. 105 - 106)

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ( довідка про склад сім`ї) від 10.06.2019 в вищезазначеній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата реєстрації 09.07.2012 .

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про народження ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .(т.1 а.с. 132)

ОСОБА_1 зареєстрована у Квартирі 25.12.2007 , що підтверджується даними паспорту громадянина України серія НОМЕР_1 (т.1а.с. 126 131)

Дані про реєстрацію ОСОБА_1 у Квартирі відсутні.

Наведені дані свідчать про те, що відповідачі набули право проживати у Квартирі як члени сім,ї власника - іпотекодавця , а не як наймачі жилого приміщення за договором найму(оренди), тому їхні права користування житловим приміщенням є похідними від прав власника і відповідно такі права обмежуються у відповідності до обмежень, які встановлюються власнику разом з передачею майна в іпотеку, з усіма відповідними правовими наслідками.

Таким чином, право проживання у Квартирі яка є предметом іпотеки, купленим за кредитні кошти, забезпечені цією іпотекою є обмеженим і обтяженим обов`язком звільнити приміщення у разі звернення стягнення на таке майно.

Судом встановлено, що на момент звернення ТОВ до суду з дійсним позовом у Квартирі були зареєстровані члени сім`ї власника Квартири: дружина відповідача - ОСОБА_1 та їхній малолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2).

Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33).

У ч.1 ст.3 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК).

Згідно зі ст. ст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування,житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до стст.17, 18 Закону Про охорону дитинства батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно з п.40 гл.1 розд.ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 №20/5 та зареєстрованої в Мін`юсті 3.03.2004 за №283/8882, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.

Оскільки ст.405 ЦК визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітні дружина відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі 25.12.2007 та їхній малолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований 09.07.2012 тобто вже після укладення договору іпотеки. (т.1 а.с. 166)

Таким чином, на момент укладення договору іпотеки дитина ОСОБА_2 не був зареєстрований у Квартирі на постійне проживання, відповідно зазначена квартира не була їхнім місцем постійного проживання.

Виходячи з приписів частин 3.4 ст.29 ЦК України місцем проживання дітей є місце проживання їхніх батьків або одного з них.

Тому при вирішенні питання про виселення дитини судова колегія враховує,що батько дитини, він же іпотекодавець у Квартирі не зареєстрорований, але адреси реєстрації свого постійного місця проживання суду не повідомив

З огляду на зазначене виселення з Квартири відповідачів, в тому числі дитини, не означає абсолютного позбавлення осіб житла, і тому не є порушенням гарантованих Конституцією та Європейською Конвенцією прав на житло і не є таким фактором , який би у даному випадку мав перевагу над правом ТОВ на захист майнового права. При наведених обставинах втручання держави у даному випадку є виправданим і співмірним.

Таким чином, ухвалюючи рішення у даній справі, суд виходить з того, що:

-Спірна квартира придбана виключно на кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором від 06.04.2007 №6/4/32/2007/840-К/56, принаймні іншого в кредитному договорі та договорі іпотеки не вказано, відповідачами не доведено;

-Оскільки спірне майно придбано виключно на кредитні кошти, то нема підстав для надання особам, що виселяються за рішенням суду, іншого житла;

-неповнолітня дитина власника Квартири зареєстрована в ній набагато пізніше ніж відбулося укладення договору Іпотеки,, а тому її подальша реєстрація за вказаною адресою не є перешкодою для її виселення разом з батьками, та на її виселення не потрібна згода органу опіки та піклування;

-крім того, батько дітей не зареєстрований за адресою Квартири, відповідно має інше постійне місце проживання, а місце проживання дітей визначається за місцем проживання їхніх батьків або одного з них;

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з Квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IХ затверджено Указ Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/22 та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-IX затверджено Указ Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 " та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 07 лютого 2023 року №2915-IX затверджено Указ Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Апеляційний Суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс»», скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанції.

ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс»» при подачі позовної заяви до суду першої інстанції та апеляційної інстанції було сплачено 21767 ,29 гривень, а тому, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, зазначено сума підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс» -задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року скасувати. Ухвалити нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» - задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки № 6/4/32/2007/980-І/57 від 06.04.2007, а саме: на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50, 3 кв. м., житловою площею 29, 3 кв. м., що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс» () шляхом продажу на прилюдних торгах в порядку примусового виконання рішення, в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за договором кредитної лінії №6/4/32/2007/840-К/56 від 06.04.2007 в сумі 654 967,93 грн гривень, яка складається з:487 570 грн. заборгованість за кредитом; 68 584,80 грн. проценти за користування кредитом; 23 588,89 грн. пеня; 26649,38 грн. 3% річних на суму кредиту; 3 748,68 грн. -3% річних на проценти за кредитом; 39 298,15 грн інфляційні нарахування на суму кредиту; 5 527,93 грн. інфляційні нарахування на проценти по кредиту.

Виселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс» () 21767 (двадцять одна тисяча сімсот шістдесят сім) гривень 29 (двадцять дев`ять) копійок судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.

Зупинити виконання постанови апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук