ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6126/22
провадження № 2/753/325/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Гусак О.С.,

з секретарем Уляницькою М.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СтарІнвестмент Ван» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

у червні 2022 року ТОВ «СтарІнвестмент Ван» - позивач, звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 - відповідач 1, ОСОБА_4 - відповідач 2, в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Іванової С.М. від 27 грудня 2017 року на підставі якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 та припинено право власності ОСОБА_2 ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та визнати право власності за ОСОБА_2 .

Позов обрунтований наступними обставинами, 10 лютого 2014 року між ПАТ «Юніон Стандард Банк» та ТОВ «Саппортіо» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 07/02-14, відповідно до якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та в її межах надав кредитні кошти у розмірі 2 000 000 грн. На забезпечення виконання між ОСОБА_2 і ПАТ «Юніон Стандард Банк» було укладено договір поруки № 07/02-14-П-1, відповідно до якого, поручитель зобов`язуються відповідати перед кредитором в повному об`ємі за своєчасне та повне виконання зобов`язань боржником за вказаним кредитним договором. 24 січня 2019 року відбувся аукціон № UA-EA-2018-12-21-000021-b у електронній торговій системі ProZorro. Продажі, у якому виставлявся на продаж пул активів банків, що ліквідуються, та складається з активів 21 банку (прав вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами, векселів, а також дебіторської заборгованості), № лоту F170GL38061, замовником якого є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. У складі зазначеного Лоту № F170GL38061 містилися активи ПАТ «Юніон Стандард Банк», зокрема і право вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 від 10 лютого 2014 року. Переможцем аукціону (покупцем вказаного лоту) стало ТОВ «ЕйПіЕс УКРАЇНА», яке перейменоване на ТОВ«СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» із яким 22 лютого 2019 укладено договір № 22/02-2019/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким, за результатами зазначених відкритих торгів. Новим кредитором прийнято у власність права вимоги до боржників первісного кредитора, які деталізовані у додатку №1 (пункт 7-21 цього додатку передбачає перехід права вимоги до ТОВ «Саппортіо» за кредитним договором № 07/02-14 від 10 лютого 201 року, та до ОСОБА_2 . У квітні 2015 року ПАТ „Юніон стандарт Банк" звернулося в Малиновський районний суд м. Одеси з позовом до ТОВ «Саппортіо Груп», ТОВ «Палар ЛТД», ТОВ «Саппортіо», ТОВ «Саппортіо Сервіс», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості. 18 травня 2015 року ОСОБА_2 , звертається в суд із з зустрічним позовом до ПАТ «Юніон стандард Банк», третя особа ТОВ «Саппортіо» про визнання поруки припиненою у справі № 521/7401/15-ц. 14 вересня 2017 цим судом постановлено ухвалу, якою справу за позовом ПАТ «Юніон Стандард Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Юніон Стандард Банк», за участю третьої особи ТОВ «Саппортіо» про визнання поруки припиненоюпередано за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Юніон Стандард Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 994 003 грн. Посилаючись на те, що після відкриття провадження у справі № 721/7401/15 за позовом ПАТ «Юніон Стандард Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 21 грудня 2017 року ОСОБА_2 уклав фраудаторний договір, продавши належне йому нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 за зменшеною вартістю, а саме 500 000 грн., ніж ринкова що складала 1 358 000 грн. вважає вказаний договір фіктивним, просило задовольнити позов.

Одночасно з подачею позовної заяви позивачем ТОВ «СтарІнвестмент Ван» було подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 липня 2022 року заяву позивача ТОВ«СтарІнвестмент Ван » задоволено частково. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер нерухомого майна 00. В решті вимог заяви відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору у повному обсязі.

18 липня 2022 року до суду від представника позивача Ладановського А.О. надійшла заява про усунення недоліків (в якій позивач відмовився від четвертої вимоги) та квитанція про сплату судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження, та постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 12 вересня 2022 року.

5 вересня 2022 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , та 12 вересня 2022 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 88, 92).

У судовому засіданні 12 вересня 2022 року судом були задоволенні клопотання представників відповідачів та відкладено підготовче судове засідання на 24 жовтня 2022 року

30 вересня 2022 року від представника ОСОБА_4 - адвоката Пшевлоцького Ю.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він посилався на те, що ОСОБА_4 придбав у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,90 кв.м, за договором купівлі-продажу, що укладений із ОСОБА_2 , посвідченим 21 грудня 2017 року приватним нотаріусом київського МНО Івановою С.М. за реєстр. № 1963. Відповідно до умов договору купівлі-продажу № 1963 вартість квартири за ринковою оцінкою, проведеною суб`єктом оціночної діяльності TOB «ІНЕО ПЛЮС» становила 539 808 грн 46 коп, а продаж вчинено за 539 810 грн й сторонами було проведено повний розрахунок за квартиру. Квартира на час її продажу не була обтяжена жодними правами третіх осіб (у т.ч. застави, іпотеки тощо) та правомочності продавця щодо розпорядження таким майном ніяким чином не обмежувалися. Позивач помилково застосовує правові наслідки, які виникають із договору іпотеки до договору поруки, хибно вважаючи, що саме по собі укладення договору поруки автоматично накладає обмеження на правомочності поручителя в частині володіння, користування, розпорядження своїм майном. Поручитель на момент укладення договору купівлі-продажу у зв`язку із відсутністю жодних заборон та/чи обмежень у реєстрі міг вільно розпоряджатися своїм майном та передати його відповідачеві-2, а сама по собі обставина існування зобов`язання з поруки не нівелює таке право на продаж та купівлю відповідного майна поручителя. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є родичами, діловими партнерами, не пов`язані спільним бізнесом чи іншими тісними стосунками тощо, а тому, вчинення договору за таких обставин не свідчить про намір ОСОБА_2 саме «приховати» своє майно від кредитора, фактично залишивши його собі (використавши для цього близьку людину). Крім того, рішення про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості як із солідарного боржника ухвалено 26 грудня 2018 року, а оспорюваний договір було укладено 21 грудня 2017 року. Позивачем не доведено, що ним вживались дії щодо стягнення заборгованості, однак ОСОБА_2 не мав коштів, грошових активів, доходів від праці чи підприємницької діяльності, власного рухомого майна, нежитлових приміщень, за рахунок яких можливо задовольнити вимоги кредитора. Вважає, що ОСОБА_4 добросовісно набув право власності на квартиру, право власності є непорушним, позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 114-121).

17 жовтня 2022 року до суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Кухаревської Н.О. надійшов відзив поданий через поштове відділення, в якому вона зазначала про те, що укладений договір купівлі-продажу не є фраудаторним чи фіктивним, оскільки не підпадає під ознаки таких правочинів, ОСОБА_2 не є боржником за договором кредиту, а є поручителем, тому укладаючи договір купівлі-продажу мав намір продати квартиру, і не мав мети уникнути зобов`язання за кредитним договором, договір купівлі-продажу виконаний повністю, оскільки покупець ОСОБА_4 передав гроші за квартиру відповідно до умов договору за ринковою ціною і покупець проживає у вказаній квартирі. Посилаючись на наведене обставини просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 143-144).

28 листопада 2022 року від представника ОСОБА_4 - адвоката Пшевлоцького Ю.М. надійшли письмові пояснення на відзив ОСОБА_2 , в яких він підтримав заперечення відповідача 1 проти позову, та зазначив, що договір купівлі-продажу є міновим, за яким було визначено блага, які передаються кожній стороні, становище ОСОБА_2 не погіршилось, він отримав відповідну компенсацію за продане майно, його право розпоряджатися належним йому майном не було обмежено та обтяжено, крім того, після набрання рішенням законної сили у 2019 року кредитор тривалий час не вживав жодних дій для стягнення коштів, таке виконавче провадження відкрито лише 12 листопада 2021 року, у справі відсутні докази того, що ОСОБА_2 неплатоспроможний, що у нього немає активів чи ресурсів для задоволення вимог кредитора (а.с. 189-191).

Протокольною ухвалою суду від 9 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрито.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просив позов задовольнити, з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у задоволенні позову просила відмовити з підстав зазначених у відзиві.

Представника ОСОБА_4 - адвоката Пшевлоцький Ю.М. вважав позов безпідставним та не обгрунтованим, просив у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

10 лютого 2014 року між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ТОВ «Саппортіо» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 (з урахуванням умов, укладених додаткових угод: від 10 лютого 2014 року, а також з № 2 по №12), зобов`язання за яким позивач виконав повністю, надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 000 грн у вигляді відновлювальної кредитної лінії (а.с. 8-10).

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за вказаним договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ОСОБА_2 10 лютого 2014 року укладено договір поруки № 07/02-14-П-1 (а.с. 12-13).

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ОСОБА_6 10 лютого 2014 року укладено договір поруки № 07/02-14-П-2.

В квітні 2015 року представник ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» звернувся в Малиновський районний суд м. Одеси з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «САППОРТІО», товариства з обмеженою відповідальністю «ПАЛАР ЛТД», товариства з обмеженою відповідальністю «САППОРТІО ГРУП», товариства з обмеженою відповідальністю «САППОРТІО СЕРВІС», ОСОБА_2 ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» суму заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 від 10 лютого 2014 року у розмірі 1 994 003 грн 83 коп.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року відкрито провадження у вказаній справі (а.с. 21).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» до товариства з обмеженою відповідальністю «САППОРТІО», товариства з обмеженою відповідальністю «ПАЛАР ЛТД», товариства з обмеженою відповідальністю «САППОРТІО ГРУП», товариства з обмеженою відповідальністю «САППОРТІО СЕРВІС» закрито.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року справу за позовом ПАТ «Юніон Стандард Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Юніон Стандард Банк», за участю третьої особи ТОВ «Саппортіо» про визнання поруки припиненоюпередано за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва (а.с. 23-25).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, позов ПАТ «Юніон стандарт Банк» задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Юніон стандарт Банк» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 994 003 грн 82 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі (а.с. 26-30).

22 лютого 2019 року між ПАТ "Юніон Стандарт Банк" та ТОВ "ЕйПіЕс Україна укладено договір про відступлення права вимоги в тому числі і за договором про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 від 10 лютого 2014 року (а.с. 14-16).

27 лютого 2019 року між ПАТ "Юніон Стандарт Банк" та ТОВ "ЕйПіЕс Україна" укладено договір про відступлення права вимоги за договорами поруки укладеними 10 лютого 2014 року, із ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 18-20).

Відповідно до рішення № 5 ТОВ "ЕйПіЕс Україна" від 30 травня 2019 року здійснено зміну найменування товариства на ТОВ «Стар Інвестмент Ван» (а.с. 40).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня2022 року у справі № 678/326/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивними, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки після відкриття провадження у справі № 721/7401/15-ц (15 травня 2015 року) про стягнення заборгованості ОСОБА_2 уклав фраудаторний договір купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року на шкоду кредитору.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинамипершою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 235/6483/20.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторониє вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 344/10730/16-ц.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 за 539 810 грн. які повністю сплачено покупцем продавцю під час підписання цього договору (а.с. 38-39).

Відповідно до п. 4 договору, продавець, своїм підписом під цим договором підтверджує факт розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 539 810 грн, та відстуністю по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру (а.с. 38).

При цьому на момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які арешти на зазначене нерухоме майно або встановлені заборони на його відчуження, а відповідачі, які є сторонами цих правочинів, не є родичами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним спірного договору, представник ТОВ «СтарІнвестмент Ван» посилався на те, що договір був укладений з метою уникнення цивільної відповідальності ОСОБА_2 за кредитним договором, оскільки після відкриття провадження у справі № 721/7401/15-ц (15 травня 2015 року) про стягнення заборгованості ОСОБА_2 уклав фіктивний (фраудаторний) договір купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року.

Разом з тим сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 524/5846/17.

Встановлено, що станом на час укладення договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року були відсутні обмеження щодо розпорядження спірною квартирою, а також не існувало й рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому договір купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року фактично виконаний його сторонами, ОСОБА_4 набув право власності на квартиру сплативши відповідну суму визначену суб`єктом оціночної діяльності.

Ринкову вартість квартири було визначено на підставі висновку про вартість майна, виконаного 19 грудня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ІНЕОПЛЮС» у розмірі 539 808 грн 46 коп., яка відповідала ринковій.

У відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_4 - адвоката Пшевлоцького Ю.М. Фонд державного майна України повідомив, що в Єдиній базі зареєстровано один звіт про оцінку майна квартири АДРЕСА_2 , складений 19 грудня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ІНЕОПЛЮС» (а.с. 175-176).

Рецензування зазначено звіту фондом не проводилося.

Згідно звіту про оцінку квартири АДРЕСА_2 , що наданий позивачем та зроблений на його замовлення ТОВ «ГО Фінанс Груп», датою складення якого є 28 грудня 2021 року ринкова вартість квартири, яка визначена за порівняльним підходом склала 1 358 000 грн (а.с. 41-57)

Згідно пунктів 3.1 та 3. 4 Звіту від 28 грудня 2021 року, вихідними даними для незалежної оцінки вартості об`єкта визначено копії документів та матеріалів надані замовником, а саме: договір купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, оцінювач не був у квартирі, замовником технічний паспорт на квартиру не наданий

Відповідно до п. 4 Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого Наказом Фонду державного майна України 17 травня 2018 року № 658 (у редакції наказу Фонду державного майна України від 12 січня 2021 року № 24) у Єдиній базі даних звітів про оцінку підлягають реєстрації: звіти про оцінку майна, складені суб`єктами оціночної діяльності для цілей обчислення доходу платника податку - фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого оподатковується за нульовою ставкою), у випадках, передбачених Податковим кодексом України.

Однак, суд, оцінюючи наданий позивачем доказ враховує те, що звіт від 28 грудня 2021 року не зареєстровано в Єдиній базі звітів про оцінку, таким чином він є недопустимим доказом, крім того, оцінку проведено без огляду квартири та відсутнсті технічного паспорту на неї.

Крім того, рецензії на звіт від 19 грудня 2017 року, що виконаний суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ІНЕОПЛЮС» позивач не надав, тому підстав вважати, що продаж був здійснений за ціною нижчою ніж ринкова, суд не вбачає.

Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 оплатний договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним та укладеним без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цих правочинів (стаття 204 ЦК України).

Посилання у позовній заяві на фіктивність договору купівлі-продажу з тих підстав, що цей правочин укладений з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно ОСОБА_2 в рахунок погашення боргових зобов`язань за судовим рішенням про стягнення заборгованості як з поручителя, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи позивач не довів наявність таких обставин, зокрема, ним не доведено, що станом на момент укладення оспорюваного договору у ОСОБА_2 існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед позивачем та що спірне майно було відчужено на момент виникнення цього боргового зобов`язання. Крім того, ОСОБА_2 виступав у вказаних боргових зобов`язаннях як поручитель, а не як кредитор.

Позивач не довів, що відповідачі не намагались досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваних правочинів - договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Сама по собі ухвала Малиновського районного міста Одеси від 15 травня 2015 року про відкриття провадження у справі № 721/7401/15-ц за позовом ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» до ТОВ «САППОРТІО», ТОВ «ПАЛАР ЛТД», ТОВ «САППОРТІО ГРУП», ТОВ «САППОРТІО СЕРВІС», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених позивачем вимог до ОСОБА_2 і саме в тому розмірі, що зазначений у позовній заяві. Крім того, у даному кредитному зобов`язанні був ще і другий поручитель ОСОБА_6 .

Наявність у провадженні суду справи про стягнення заборгованості не підтверджує факт існування у відповідача боргового простроченого зобов`язання перед позивачем на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, а також його наміри не досягти правових наслідків за цією угодою.

Одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплатила з метою уникнення на нього стягнення залишається припущенням, доки позивач не надасть відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

Посилання позивача на те, що він має намір задовольнити свої вимоги до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості саме за рахунок відчуженого майна за спірним договором, не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором прав позивача, адже як на цей час, так і у разі визнання договорів недійсними, позивач не має прав на відчужене ОСОБА_2 майно, тому зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності у нього права на оспорення договору відповідно до статті 215 ЦК України.

Крім того, згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження таке виконавче провадження № 67506137 було відкрито лише 12 листопада 2021 року, після двох років як набрало рішення законної сили, що свідчить про те, що сам кредитор не вчиняв дій щодо стягнення заборгованості (а.с. 194).

Разом з тим, позивачем не додано доказів того, що у ОСОБА_2 відсутнє інше рухоме та не рухоме майно (зокрема витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), відомості про офіційне джерело доходів, що ОСОБА_2 є неплатоспроможним, та не взмозі виконати рішення суду.

Установивши що передбачені оспорюваними договорами купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили всі передбачені договором дії, суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним.

Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 оплатний договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, ст. ст. 15, 203, 204, 215, 26, 234 ЦК України суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «СтарІнвестмент Ван» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 липня 2022 року, якою накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер нерухомого майна 00.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «СтарІнвестмент Ван» (01601, м. Київ, площа Спортивна, 1, корпус А, ідентифікаційний код юридичної особи 42682150).

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 2: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.С. Гусак

Повний текст рішення складено 17 квітня 2023 року.