КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3373/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Телещак Наталі Миколаївни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року (суддя Яценко Н.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсними пунктів договору про вклад та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

у жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними п.2.8 договору №141920726 на вклад «Пенсійний» на ім`я фізичної особи, укладений 27 квітня 2016 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , та частину п.2.6 вказаного договору, а саме: «на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть в банку по даному виду вкладу на момент продовження»; застосувати наслідки недійсності вказаних пунктів договору, стягнувши з АТ «Державний ощадний банк України» на його користь проценти, які не були нараховані внаслідок застосування недійсних положень договору; зобов`язати банк здійснювати розрахунок процентної ставки по договору №141920726 у розмірі 19 відсотків з дати укладення договору по дату повернення вкладу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 . 29 квітня 2021 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якої входить вклад з відповідними нарахованими відсотками, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України», а саме: на рахунку № НОМЕР_1 сума залишку становила 12 034грн 17коп., а на рахунку № НОМЕР_2 - 80 000грн.

Позивач зазначав, що ним до АТ «Державний ощадний банк України» було надано відповідну заяву з копією свідоцтва про право на спадщину та отримано частину коштів з рахунку № НОМЕР_1 у розмірі 10 000грн, решта коштів з вказаного рахунку, а також кошти в сумі 80 000грн з рахунку № НОМЕР_2 видані не були. Менеджер банку повідомив, що кошти знаходяться на депозитному рахунку, строк якого закінчується 2 травня 2022 року і раніше вказаного строку кошти не повернуть.

Позивач стверджував, що відповідно до п.1.1 договору кошти в сумі 80000грн вносяться строком на 18 місяців, днем повернення депозиту є 27 жовтня 2017 року.

Відповідно до п.2.6 договору, якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явиться в установу банку для отримання депозиту, строк дії договору та розміщення депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний у п.1.1 договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть в банку по даному виду вкладу на момент продовження.

Позивач зазначав, що його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та фізично не міг з`явитися в банк для припинення дії договору та повернення вкладу 2 листопада 2020 року, а тому вказаний договір автоматично пролонгувався вже після смерті батька до 2 травня 2022 року.

Позивач стверджував, що він неодноразово звертався до банку з листами про розірвання договору та отримання інформації про суму нарахованих процентів, однак отримав лише виписку по картковому рахунку № НОМЕР_1 за період з 29 квітня 2021 року по 30 липня 2021 року. Разом з цим, інформацію про суму нарахованих відсотків до 29 квітня 2021 року співробітники відділення банку надати відмовилися.

Позивач зазначав, що з інформації про суму нарахованих відсотків по депозитному вкладу йому стало відомо, що банк змінив відсоткову ставку по депозитному вкладу та встановив її у розмірі 1%, замість 19% визначених у п. 1.2 договору, однак, йому, як новому власнику депозитного вкладу, не надано підтвердження щодо погодження з попереднім вкладником зміни процентної ставки по депозиту.

Позивач вважав п.2.8, ч.3 п.2.6 договору недійсними, оскільки вони суперечать діючому законодавству та п.4.3 договору, відповідно до якого договір може бути змінений за взаємною угодою сторін шляхом укладення додаткового договору. При цьому банком не надано йому підтвердження, що дозволяють встановити, що його батько був повідомлений про зміну відсоткової ставки по вкладу та надав згоду на таку зміну процентів.

Позивач зазначав, що його покійний батько не мав вищої освіти в галузі права, фінансів та банківської діяльності, на момент укладення договору йому було 82 роки. Укладаючи договір, батько, при всій обачливості, як людина похилого віку, просто не міг передбачити можливість таких дій банку, як то зміна відсоткової ставки з 19 % до 1 %, а тому не віддавав належного значення пункту договору про процедуру зміни відсотків, яка є такою, що суперечить діючому законодавству України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Телещак Н.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Представник позивача зазначає, що підставою для звернення до суду з даним позовом став договір на вклад, який він успадкував після смерті свого батька, умови якого, а саме: п. 2.6 (частково) та п. 2.8 є недійсними, тому що вони суперечать діючому цивільному законодавству (ч. 1 ст. 203 ЦК), вони є нечіткими та двозначними всупереч ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також не відповідають частинам 3, 4 ст. 1061 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», частинам 2, 6 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Крім того, пункти депозитного договору суперечать один одному. Таким чином, на думку позивача, суд першої інстанції допустив порушення вказаних норм матеріального права під час винесення рішення, оскільки не надав належну оцінку твердженням щодо недійсності пунктів договору в розрізі вказаних норм матеріального права.

Представник позивача стверджує, що умови укладеного договору є несправедливим, оскільки вносять істотний дисбаланс договірних прав вкладника в порівнянні з правами банку, який зменшив процентну ставку самостійно, вільно користувався коштами вкладника, в той час, як позивач був позбавлений можливості достроково забрати кошти та ще й фактично втрачав кошти внаслідок інфляційних втрат. На думку представника позивача, суд першої інстанції не дослідив такі обставини справи, не надав їм належної оцінки під час прийняття рішення.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції недостатньо аргументував мотиви ухваленого рішення, оскільки єдиним аргументом відмови у задоволені позовних вимог є те, що враховуючи принцип свободи договору, уклавши договір з відповідачем, вкладник своїм підписом засвідчив, що погоджується з усіма його умовами. Однак, таке твердження суду є помилковим, оскільки воно нівелює саму суть судового захисту та можливості визнання правочину в судовому порядку недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Дем`янов І.Ю. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що сторони договору погодили його умови, ОСОБА_2 зауважень до умов договору не мав та вільно підписав договір. Також представник відповідача зазначив, що 2 травня 2022 року позивачем було отримано суму депозиту - 80 000грн, а також залишок відсотків у сумі 2 785грн 80коп. та було закрито Депозитний рахунок № НОМЕР_1 , тобто договір є виконаним 2 травня 2022 року у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Телещак Н.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача - адвоката Дем`янова І.Ю., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 квітня 2016 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» (банк) та ОСОБА_2 (вкладник) був укладений договір №141920726 на вклад «Пенсійний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_3 на умовах цього договору кошти в сумі 80 000грн строком на 18 місяців.

Пунктом 1.1. договору сторони визначили, що строк повернення депозиту є 27 жовтня 2017 року. Строк розміщення депозиту, визначений цим пунктом договору, може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення сторонами додаткового договору до цього договору.

Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що процентна ставка за депозитом встановлюється у розмірі 19% річних.

Сплата процентів за користування депозитом здійснюється щомісячно (п.1.4 договору).

Відповідно до п. 2.5. договору дострокове повернення депозиту до закінчення строку, визначеному у п.1.1 договору, не передбачено.

Згідно пункту 2.6. договору, якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явився в установу банку для отримання депозиту, строк дії договору та розміщення депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний у п.1.1. договору, на умовах та процентною ставкою, що діятимуть в банку по даному виду вкладу на момент продовження.

Пунктом 2.8. договору сторони визначили, що погоджуються з тим, що розмір процентної ставки, зазначеної в п.1.2 договору, може бути змінений у разі зміни облікової ставки Національного банку України та/або зміни ситуації на грошово-кредитному ринку. Про зміну процентної ставки банк повідомляє вкладника шляхом публічного письмового

оголошення в установі банку, в якому зазначає розмір нової процентної ставки. Якщо протягом 10 календарних днів з дня повідомлення нового розміру процентної ставки від вкладника не надходить заперечень, сторони вважають що вкладник дав згоду на зміну процентної ставки. Нова процентна ставка починає діяти з 11-го календарного дня після її оголошення. У разі надходження від вкладника заперечень у письмовій формі протягом 10 днів з дня повідомлення, не зважаючи на умови п.1.1 договору, строк повернення депозиту за договором вважається таким, що настав з 11-го дня після оголошення нової процентної ставки, і кошти з рахунку в цей день повертаються вкладнику на рахунок, зазначений в п.3.3.1 договору з процентами, нарахованими згідно п.1.2 договору.

Сторони не заперечували, що ОСОБА_2 у визначений договором день повернення депозиту - 27 жовтня 2017 року до банку не з`явився, у зв`язку із чим строк дії договору та розміщення депозиту був продовжений на 18 місяців - до 27 квітня 2019 року.

Також ОСОБА_2 не звернувся до банку за поверненням депозиту 27 квітня 2019 року, у зв`язку із чим строк дії договору та розміщення депозиту був продовжений ще на 18 місяців - до 27 жовтня 2020 року, а у подальшому до 27 квітня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мужейдовою Т.О. 29 квітня 2021 року, спадкоємцем грошових коштів, які обліковувалися за депозитному та відсотковому рахунках в АТ «Державний ощадний банк України, є його син ОСОБА_1 - позивач у даній справі.

З наданих банком суду першої інстанції доказів вбачається, що проценти за договорами строкового вкладу зменшувалися і становили: на 27 жовтня 2017 року - 11%, з 20 травня 2019 року - 9%, з 2 листопада 2020 року - 1%.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, уклавши з відповідачем договір, ОСОБА_2 погодився з його умовами, що підтверджено його підписом під договором, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсними спірних пунктів договору.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, що "наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним".

За змістом статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше

сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

З матеріалів справи вбачається, що банк виконав умови договору за строковим вкладом, прийняв грошові кошти від ОСОБА_2 , зарахував їх на рахунок та нараховував проценти у розмірі 19% річних щомісячно протягом строку дії договору до 27 жовтня 2017 року. У подальшому проценти за користування депозитом банком нараховувалися відповідно до умов пункту 2.6. договору та за ставками, встановленими банком для договорів строкового вкладу, які діяли у період пролонгації договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на положення ч. 3, 4 ст. 1061 ЦК України, зазначав, що розмір процентів на строковий вклад не може бути зменшений банком в односторонньому порядку.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 1061 ЦК України встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів вважає, що договір, укладений між банком та ОСОБА_2 27 квітня 2016 року, не містить умов про право банку в односторонньому порядку зменшувати розмір процентів на строковий вклад, а відтак підстав для висновку, що пункти 2.6. та 2.8. договору є нікчемними, не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені

частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

За умовами договору вкладник ( ОСОБА_2 ) мав право отримати грошові кошти після закінчення договору - 27 жовтня 2017 року, однак своїм правом не скористався, фактично пролонгувавши дію договору строкового вкладу, а відтак встановлення процентної ставки у розмірі, яка діє у банку для таких видів договорів на період пролонгації договору, не свідчить про несправедливість умов договору або про протиправне зменшення банком розміру процентів за вкладом, так як умовами договору вкладнику надано право після закінчення строку договору отримати грошові кошти і не продовжувати дію договору. При цьому судом не було встановлено, що банк відмовив вкладнику ОСОБА_2 у видачі грошових коштів після закінчення строку дії договору, а відтак продовжував неправомірно користуватися грошовими коштами, не сплачуючи проценти, визначені умовами договору.

Також колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для висновку, що пункт 2.8. договору від 27 квітня 2016 року свідчить про право банку в односторонньому порядку зменшувати розмір процентів за вкладом, оскільки умовами зазначеного пункту договору сторони визначили, що у разі зміни облікової ставки Національного банку України та/або зміни ситуації на грошово-кредитному ринку, розмір процентної ставки, визначений умовами договору, може бути змінений. При цьому цим же пунктом договору передбачено, що вкладник має право не погодитися зі зміною процентної ставки та достроково отримати депозит.

Разом з цим, під час розгляду справи судом не було встановлено, що розмір процентної ставки, погодженої сторонами, був змінений відповідно до умов п 2.8. договору.

Посилання представника позивача на те, що банком не надано належних доказів у підтвердження розміру процентної ставки, яка сплачувалася банком за договорами строкового вкладу у період дії договору від 27 квітня 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі докази були надані суду першої інстанції представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву.

При цьому, позивач та його представник у порядку ст. 12 ЦПК України мали право спростувати надані представником відповідача докази, однак таких дій ними вчинено не було.

Доводи апеляційної скарги, що спірні пункти договору є нечіткими та двозначними всупереч ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

На думку колегії суддів, спірні пункти договору від 27 квітня 2016 року викладені чітко та зрозуміло. Крім того, ОСОБА_2 за життя не звертався до банку з приводу роз`яснення спірних пунктів договору або з приводу двозначності їх положень та їх незрозумілості.

При цьому, положення ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для визнання договору недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірні пункти договору від 27 квітня 2016 року є несправедливими, оскільки вносять істотний дисбаланс договірних прав вкладника в порівнянні з правами банку, так як банк користувався грошовими коштами, зменшивши процентну ставку та позбавивши можливості вкладника достроково отримати грошові кошти, колегія суддів вважає необґрунтованими.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16 зазначено, що визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в

частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказіву їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що на момент укладення спірного договору сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов, у тому числі і з пунктами 2.6 та 2.8. цього договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Колегія суддів вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження несправедливості умов укладеного договору.

При цьому, вкладник мав право отримати депозит кожні 18 місяців, однак своїм правом не скористався.

Доводи апеляційної скарги, що позивач був позбавлений можливості достроково забрати кошти та фактично втрачав кошти внаслідок інфляційних втрат, на думку колегії суддів, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не був стороною спірного договору, умови договору були погоджені вкладником ОСОБА_2 і ним за життя не оспорювалися.

Суд першої інстанції, встановивши, що при укладенні договору між сторонами досягнуто всіх істотних умов, дійшов обґрунтованого висновку, що договір відповідає вимогам, встановленим законодавством, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстав для визнання такого договору недійсним не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Телещак Наталі Миколаївни залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 червня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк