Номер провадження: 22-ц/813/4821/23
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2022 року, ухваленого Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Павлик І.А. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час відповідач не бере участі в утриманні дитини та не здійснює виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач займається вихованням дитини та фактично вона та дитина перебувають на її утриманні за власні кошти. При цьому відповідач має постійне місце роботи та стабільно отримує високий дохід, має також інших утриманців, а тому, виходячи з принципу справедливості та розумності, а також з урахуванням потреб матерi, з якою проживає дитина, позивач вважає за доцільне стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її утримання у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на період непрацездатності та встановленої інвалідності.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву позивачки, в якому зазначено, що останній позовні вимоги визнає, підтверджує, що все викладене в позові відповідає дійсності, проти вирішення справи в спрощеному порядку за наявними матеріалами не заперечує.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 11 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 11 жовтня 2022 року і на період її непрацездатності та встановленої інвалідності.

Відповідно до ч. 1ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі № 522/14271/22 ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 вважає оскаржуване рішення суду винесеним з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, постановленим з порушенням норм процесуального права і матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дружини в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 11 жовтня 2022 року і на період її непрацездатності та встановленої інвалідності; залишити судове рішення без змін в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої доньки, в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 11 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути судовий збір з позивача на користь третьої особи сплачений судовий збір.

Доводами апеляційної скарги є те, що позивачка як на момент прийняття позовної заяви, так і на момент її розгляду та винесення рішення, умисно приховала той факт, що вона є працевлаштованою та працездатною особою, з рівням доходу вищим ніж встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб. Крім того, позивачка є власником транспортного засобу Nissan Juke, 2013 року випуску, об`ємом двигуна 1618 см3 та набула право власності на вищевказаний транспортний засіб і на даний час перебуває власником цього авта.

Позовна заява по теперішній справі № 522/13651/22 подана представником позивача ОСОБА_6 , яка є представником відповідача ОСОБА_2 , який є позивачем по справі № 522/14271/22. Отже по двох справах, які є спорідненими за своєю суттю і стосуються стягнення з ОСОБА_2 на утримання дітей та непрацездатної дружини, виступає один і той самий представник двох сторін, що свідчить про штучний характер спору.

Суд при винесенні рішення не врахував всі об`єктивні факти, що свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення на її користь аліментів, оскільки у позивача дохід більш ніж прожитковий мінімум.

Наявне рішення по справі № 522/13651/22, з огляду на безпідставне збільшення осіб, що претендують на стягнення аліментів з ОСОБА_2 та з урахуванням граничних розмірів стягнення з заробітної плати ОСОБА_2 за статтею 128 КЗпП України, безперечно позначиться на правах, обов`язків та інтересах ОСОБА_3 .

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому зазначено, що ОСОБА_3 , яка вважає, що за якихось обставин її матеріальний стан змінився прийняттям оскаржуваного рішення, має право виключно подати позовну заяву про збільшення розміру аліментів на дітей у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і або у твердій грошовій сумі. Остання намагається досягти перегляду рішення суду, яке набрало законної сили до негайного виконання, та в справі якої ОСОБА_3 не була і не могла бути стороною судового провадження, а отже не може мати ніякого відношення до справи, а тому нею обрано невірний спосіб захисту, який не передбачений цивільним процесуальним законом.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому зазначено, що скаржником належним чином не обґрунтовано, з огляду на предмет та підстави цивільної справи № 522/13651/22, чим оскаржуваним рішенням вирішено її права та обв`язки, вважає, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення без змін.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дружини в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Судом встановлено, що 11 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 972 (свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 , видане 11 травня 2018 Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , виданим Сихівським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 10 листопада 2018 року.

Дитина проживає з позивачем, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року у справі № 2-5516/07 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісяця в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі заяви, тобто з 18 квітня 2007 року до досягнення повноліття ОСОБА_9 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси, виданим 27 квітня 2022 року у справі № 522/4638/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/3 частки всіх доходів щомісячно, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 12 квітня 2022 року і до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 , та продовжувати стягувати аліменти на утримання молодшої дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/4 частки всіх доходів щомісячно, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Рішення судів були пред`явлені до примусового виконання до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (постанова про відкриття виконавчого провадження від 21.09.2022 № 69889865, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06.10.2022).

В ході примусового виконання рішень суду державним виконавцем було направлено постанови до бухгалтерії ВМКЦ Південного регіону, де працевлаштований відповідач, для утримання аліментів з його заробітної плати.

Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що з причини загальних захворювань позивачці встановлена ІІІ (третя) група інвалідності та встановлені відповідні обмеження щодо праці, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААВ № 621007, виданою Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» Обласна МСЕК від 02.08.2022 № 2 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 від 29.08.2022, термін дії до 31.07.2023.

Згідно довідки від 17.08.2022 № 470, виданої КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 4-річного віку з 28.10.2021 до 27.10.2022.

Переглядаючи рішення суду в наведеній частині за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Підстави для закриття апеляційного провадження визначені у статті 362 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої наведеної статті суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Встановлено, що ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, скористалася процесуальним правом на апеляційне оскарження та подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року.

Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги заявниці, що оскаржуваним рішенням вирішувалося питання щодо її прав, свобод, інтересів чи обов`язків, натомість доводи відзивів на апеляційну скаргу позивачки та відповідача про те, що таке судом не вирішувалося, є помилковими.

Законодавець в статтях 75, 77 СК встановлює право одного з подружжя на утримання та визначає способи надання такого утримання.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Водночас у статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанцій встановивши, що позивач є платником аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, зокрема на користь заявниці по теперішній справі - на двох, до досягнення дітьми повноліття, судові рішення про що пред`явлені до виконання, залишив поза увагою той факт, що вказане дає право відповідачу як платнику аліментів ставити питання про зменшення їх розміру з огляду на зміну його майнового стану та загальний розмір таких аліментів у розмірі 47/60 його заробітку.

Обґрунтовуючи подання апеляційної скарги як особою, яка не брала участі у справі, заявниця ОСОБА_3 посилалася на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та інтереси її та її неповнолітніх дітей, оскільки це рішення створює у подальшому можливість вимагати зменшення розміру аліментів, стягнутих судом на дітей, за позовом ОСОБА_2 .

Під час постановлення оскаржуваного рішення суд не застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17 (провадження № 61-9053св19), відповідно до якого наявність інших осіб, на користь яких відповідач сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів, зокрема на непрацездатних батьків, тому не заслуговують на увагу доводи відзивів на апеляційну скаргу позивачки та відповідача про відсутність у апелянта як особи, яка не брала участі у справі, проте на користь якої стягуються аліменти, права на апеляційне оскарження.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 759/6629/19 дійшов висновку про те, що «у разі звернення особи з позовом про стягнення аліментів за одночасної наявності судового рішення про стягнення аліментів на користь інших осіб, яке перебуває на примусовому виконанні, останні мають право брати участь у справі про стягнення аліментів на користь заявника, оскільки мають у ній юридичну зацікавленість до вирішення спору, тобто є заінтересованими особами. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками боржника та особи, яка також звернулася з позовом про стягнення аліментів, проте після ухвалення рішення про стягнення аліментів на користь інших стягувачів (заінтересованих осіб) та перебування його на виконанні. Встановлення обставин з приводу стягнення аліментів на користь заявника та визначення їх розміру впливає на права та обов`язки інших стягувачів аліментів, оскільки може впливати на можливість сплачувати боржником аліменти в раніше визначеному розмірі та призвести до подальшого зменшення розміру аліментів, стягнутих на користь заінтересованих осіб.

Суд враховує, що на час постановлення рішення у справі, що переглядається, на примусовому виконанні вже перебував інший виконавчий документ про стягнення аліментів на користь неповнолітніх дітей з тієї самої особи, який є відповідачем у цій справі. Тож заінтересованість ОСОБА_3 у вирішенні цього спору не є гіпотетичною та абстрактною, оскільки йдеться не про належність їй права звернутися до суду за захистом її порушеного суб`єктивного права, а за правової ситуації, коли таке суб`єктивне право суд вже визнав порушеним та захистив у судовому порядку.

Додатково має правове значення те, що за правилом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Відповідно під час вирішення справи, що переглядається, суд мав врахувати те, що з відповідача у цьому спорі вже здійснюється стягнення за іншим виконавчим документом.

Водночас постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції вже призвело до настання негативних процесуальних наслідків для скаржника у цій справі, оскільки таке рішення стало правовою підставою для звернення відповідача (у цьому спорі) з окремим позовом до скаржника. Так, боржник у справі, що переглядається, одразу після ухвалення рішення про стягнення аліментів на непрацездатного батька та набрання ним законної сили звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на неповнолітніх дітей. Зазначене підтверджує, що рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на батька боржника стосується прав та інтересів його дітей, оскільки після набрання цим рішенням законної сили виник спір щодо зменшення розміру аліментів на дітей, а задоволення цього позову впливатиме на майновий стан стягувача ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей.

Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги підтвердилися. Рішення суду першої інстанції у справі, що переглядається, стосується прав та інтересів ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та зробив помилковий висновок про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , чим фактично позбавив її права на перегляд оскаржуваного рішення, що свідчить про порушення правана доступ до суду,гарантованого статтею 6 Конвенції».

Що стосується доводів апеляційної скарги по суті спору, то колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення.

Відповідно до частин 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.

Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:

1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;

2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;

3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;

4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.

Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).

Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).

Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).

Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.

Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).

Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на свій стан здоров`я, оскільки їй встановлено третю групу інвалідності, і на період встановлення їй такого вона потребує матеріальної допомоги чоловіка, який може надавати їй допомогу, оскільки є працездатним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка умисно приховала той факт, що вона є працевлаштованою та працездатною особою, з рівням доходу вищим ніж встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, не заслуговують на увагу, оскільки отримання позивачкою доходу у вигляді заробітної плати за місцем своєї роботи після закінчення її відпустки по догляду за дитиною, починаючи з жовтня 2022 року, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, не свідчить, що її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивачка як особа з інвалідністю третьої групи відповідно до довідки МСЕК від 02.08.2022 має обмеження у праці за фахом (лікар-невропатолог) у вигляді роботи без нічних чергувань і психоемоційних перенавантажень, потребує лікування у невропатолога (а.с. 16).

З мотивувальної частини цієї Постанови КЦС ВС від 24.06.2021 у справі № 759/6629/19 також вбачається, що: «1. Колегія суддів вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.

2) З огляду на це Пленум Верховного Суду звернувся до Конституційного Суду України з поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) ч. 4 ст. 75 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-ІІІ».

Наявність у позивачки транспортного засобу Nissan Juke, 2013 року випуску, об`ємом двигуна 1618 см3 не є тим чинником, який унеможливлює стягнення з відповідача на її користь аліментів на період її непрацездатності, які мають забезпечити її щоденні потреби як особи, яка потребує матеріальної допомоги чоловіка.

Довід апеляційної скарги про штучність позову з огляду на представництво інтересів позивача по теперішній справі та відповідача як позивача по справі про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів одним і тим самим представником ОСОБА_6 , не спростовує правильність висновків суду в оскаржуваній частині та не свідчить про безумовну неможливість такого представництва. Системний аналіз Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правил адвокатської етики свідчать про заборону представництва інтересів двох або більше за позивачів (відповідачів) одним адвокатом в одному цивільному процесі у разі виникненні конфлікту інтересів. Натомість вказане не стосується різних процесів, якими є справа про стягнення аліментів та справа про зменшення розміру стягуваних аліментів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для його зміни чи скасування за доводами апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 23 травня 2023 року.

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко