Справа № 132/105/23
Провадження № 22-ц/801/1307/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуСправа № 132/105/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 09 травня 2023 року про закриття провадження, постановлену суддею Павленко І.В. в м. Калинівка, повний текст ухвали складено 15 травня 2023 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення існуючої огорожі на межі суміжного землекористування.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 17 січня 2023 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання.

11 квітня 2023 року від представника відповідача - адвоката Шимотюк О.В. надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з набранням законної сили рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В обґрунтування клопотання вказано, що ОСОБА_1 в черговий раз звертається до суду з позовом до ОСОБА_2 про той самий предмет і з тих самих підстав, підтвердженням чого слугують судові рішення у справах №132/983/16-ц, №132/3620/16-ц та №132/3571/17 (а.с. 53-55).

09 травня 2023 року від представника позивача - адвоката Костюк Г.М. надійшли заперечення щодо заяви про закриття провадження у справі (а.с.69-71).

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 09 травня 2023 року закрито провадження у даній справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

У скарзі зазначає, що постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд позбавив її доступу до суду, зокрема, можливості остаточно вирішити спір, що вже багато років не може бути вичерпаним. Підстави для звернення до суду із даним позовом і підстави позову у справі №132/983/16-ц не є тотожними. У судових рішеннях відсутні висновки по суті заявлених позовних вимог, а обставини справи не встановлювалися. Законність права власності на належну ОСОБА_1 земельну ділянку, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , в межах згідно з планом, підтверджено судовими рішеннями лише після набуття рішенням законної сили, що є новою підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, закриваючи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі виходив з того, що є таке, що набрало законної сили рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції неможливо з огляду на наступне.

У пункті третьому частини першої статті 255 ЦПК України зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тобто, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі із вказаної підстави є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом перенесення існуючої огорожі на межі суміжного землекористування між земельними ділянками в АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , в бік земельної ділянки ОСОБА_2 для приведення меж в стан згідно з кадастровим планом земельної ділянки (кадастрові номери :01:002:0579 та :01:002:0580).

Встановлено також, що в 2016 році ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод користуванні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі (цивільна справа №132/983/16-ц).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2016 року вказаний позов було задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту ним земельну ділянку з відхиленням на протязі 15 м до 50 см відповідно до план-схеми с. Лісова Лисіївка шляхом знесення огорожі, якою він незаконно заволодів та не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою (а.с.56).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2016 року скасовано рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2016 року і ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову (а.с.57-60).

Тобто, у згаданій справі ОСОБА_1 просила ОСОБА_2 повернути їй самовільно зайняту ним земельну ділянку з відхиленням на протязі 15 м до 50 см відповідно до план-схеми с. Лісова Лисіївка шляхом знесення огорожі, якою він незаконно заволодів та не чинити перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що з початку приватизації нею земельної ділянки у неї з ОСОБА_2 виникли неприязні відносини, оскільки його огорожа розташована із значним зміщенням на її земельну ділянку.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявлені в даній справі вимоги про перенесення огорожі на межі суміжного землекористування в бік земельної ділянки ОСОБА_2 для приведення меж в стан згідно з кадастровим планом земельної ділянки не були предметом розгляду у справі №132/983/16-ц (предметом розгляду було знесення огорожі).

Тобто, предмет позову у справі №132/983/16-ц та у справі №132/105/23 не збігається, що вже само по собі виключає тотожність позовів.

Крім того, у справі №132/983/16-ц ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

У даній справі як на підставу заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що паркан відповідача знаходиться на належній їй земельній ділянці, прибрати огорожу він відмовляється. Вона неодноразово намагалася вирішити спір в добровільному порядку, однак, відповідач ігнорує всі її звернення. Для вирішення конфлікту та додержання правил добросусідства позивачка в червні 2022 року направила до Комісії з розгляду земельних спорів Калинівської міської ради заяву з проханням зобов`язати ОСОБА_2 , землекористувача суміжної земельної ділянки та власника будинку, перенести належну йому огорожу на межі суміжного землекористування між земельними ділянками в АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , в бік його земельної ділянки для приведення меж в стан згідно з обліковими документами Лисоволисіївської сільської ради, план-схемою села Лісова Лисіївка та правовстановлюючими документами ОСОБА_1 ..

Звернення до комісії з цим невирішеним питанням, неотримання бажаного результату є новими обставинами, а отже новими підставми для звернення ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки, до суду і у якої існують явні перешкоди в користуванні своєю землею через знаходження на ній чужих речей.

Підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є саме вирішення спору, однак, порушення прав ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки на володіння, користування і розпорядження належною їй земельною ділянкою триває і на момент звернення до суду із даним позовом не усунуто.

Ключовим у даному випадку та беззаперечним з боку сторін є факт невирішенння спору по суті (навіть при наявності судового рішення за нібито тотожним позовом), і це повинно бути взято до уваги, виходячи зі змісту вищезгаданих постанов Верховного Суду.

За змістом положень статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

У справі «Беллет проти Франції» від 04.12.1995 ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить усталена практика ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Установлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. ЄСПЛ надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі ст. 6 Конвенції зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що згадані вище позови не є абсолютно тотожними, і суд першої інстанції на згадані вище обставини і вимоги закону уваги не звернув, формально підійшов до вирішення цього питання, а відтак безпідставно закрив провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки закриваючи провадження у справі суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 09 травня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко