Справа № 638/6059/22
Провадження № 2/638/1798/23
17.05.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді за участю: секретаря судового засідання представника позивачів Орос О.В., Шевцової А.Р., Гупала Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просила, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, стягнути з останнього на її користь заборгованість, що виникла за договором позики № 10/08/18-6 від 10 серпня 2018 року та додатковою угодою № 11 до договору позики від 26 січня 2022 року, в розмірі 166 238,32 грн., з яких: сума основного боргу 151 876,80 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання 14 361,52 грн.
Позов мотивовано тим, що 10 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено в простій письмовій формі договір позики № 10/08/18-6 від 10 серпня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 95 974,33 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору було еквівалентно 3 540,00 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти у вказаному розмірі до 10 листопада 2018 року. За несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (далі договір позики).
У зв`язку з частковим поверненням позики та невиконанням позичальником зобов`язання щодо повернення позики в повному обсязі у строк, передбачений договором позики, між сторонами правочину було укладено додаткові угоди до договору позики №№ 1-11.
Відповідно до додаткової угоди № 11 від 10 серпня 2018 року до п. 1, 5, 6 договору позики внесено зміни та викладено їх в наступній редакції. ОСОБА_1 передано у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 110 473,20 грн., що є еквівалентом 3 816,00 доларів США, за курсом продажу доларів США. Загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню буде відповідати еквіваленту 3 816,00 доларів США за курсом їх продажу на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 4 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 10 травня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Встановлений графік повернення позичальником грошових коштів (далі додаткова угода № 11).
26 січня 2022 року ОСОБА_2 надано письмову розписку, в якій він власноруч підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 110 473,20 грн., що є еквівалентом 3 816,00 доларів США, за курсом, встановленим на момент укладення договору позики, та зобов`язався повернути грошові кошти у вказаному розмірі до 10 травня 2022 року включно.
ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення грошових коштів у визначеному розмірі та в передбачений в додатковій угоді № 11 строк виконані не були, зважаючи на що виникла заборгованість в розмірі 166 238,32 грн.
Представник позивача в судовому засіданні позов, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримав, просив задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлявся шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, які повернулись до суду не вручені з причини відсутності адресата за вказаною адресою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зважаючи на те, що відповідач повідомлявся судом про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи та ухвалення заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.
10 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено в простій письмовій формі договір позики № 10/08/18-6, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 95 974,33 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору було еквівалентно 3 540,00 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти у вказаному розмірі до 10 листопада 2018 року. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. По закінченню строку позики, договір може бути пролонгований за домовленістю сторін.
У визначений термін позичальник борг не повернув, зважаючи на що сторонами договору позики неодноразово було укладено додаткові угоди до договору позики.
26 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 11 до договору позики, якою внесено зміни до п. 1, 5, 6 договору позики та викладено їх в наступній редакції:
«Пункт 1: Позикодавець передає у власність позичальника, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 110 47,20 грн., що є еквівалентом 3 816,00 доларів США, за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар = 28 950,00 грн., встановленим на момент укладення даного договору, в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати еквіваленту 3 816,00 доларів США за курсом їх продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 4 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 10 травня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
Пункт 5.5: Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного договору відповідно до встановленого графіку повернення позичальником грошових коштів: до 10 лютого 2022 року включно 6 050,55 грн., до 10 березня 2022 року включно 6 050,55 грн., до 10 квітня 2022 року включно 6 050,55 грн., до 10 травня 2022 року 92 321,55 грн.»
Згідно із п. 3 додаткової угоди сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану ним розписку.
26 січня 2022 року на підтвердження зобов`язання за договором позики та додатковою угодою № 11 ОСОБА_2 також видав власноруч складену розписку, в якій підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 позики в сумі 110 473,20 грн., що є еквівалентом 3 816,00 доларів США, за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк», встановленим на момент укладення договору позики (1 долар США=28,950), та зобов`язався повернути цю суму ОСОБА_1 в строк до 10 травня 2022 року включно.
Матеріали справи не містять відомостей, з яких вбачається, що відповідач взяті на себе зобов`язань виконав - грошові кошти повернув.
Також судом не встановлено, що договір позики та додаткова угода № 11 до нього визнані недійсними.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
У справі, яка розглядається, предметом позову є вимога позивача про стягнення заборгованості у зв`язку з неналежними виконанням відповідачем договірного зобов`язання, грошовий еквівалент якого визначено в іноземній валюті.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі визначення у зобов`язанні грошового еквівалента в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті за цим зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом відповідної валюти, встановленим НБУ, на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Верховний Суд в постанові від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16 виклав правову позицію, відповідно до якої, якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання заяви про збільшення позовних вимог.
Оскільки у даній справі позивачем було подано заяву про зменшенням позовних вимог, суд вважає за можливе застосувати за аналогією зазначену правову позицію.
Зважаючи на зазначені вище норми, правову позицію Верховного Суду, подання позивачем заяви про зменшення позовних вимог та умови додаткової угоди № 11, відповідно до яких сторони передбачили застосування курсу валют на дату здійснення платежу, основна сума боргу розраховується з урахуванням офіційного курс гривні до долара США (36,5686 грн. за 1 долар США) станом на день зменшення розміру позовних вимог.
З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Таким чином, між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позика отримана у гривнях, однак її еквівалент визначено в іноземній валюті, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, отримані у позику кошти не повернуті, враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором, в розмірі 140 332,35 грн., з яких: сума основного боргу 139 545,78 грн., пеня 786,57 грн., зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що за договором позики з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 11, відповідач отримав від позивача у борг 110 473,20 грн., що є еквівалентом 3 816,00 доларів США, а повернути зобов`язався загальну суму в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому договором, яка буде відповідати еквіваленту 33 816,00 доларів США за курсом продажу на дату здійснення платежу.
Вказаним договором позики та додатковою угодою № 11 встановлений порядку повернення боргу та передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України.
Установивши, що умовамидоговору позикисторони визначили грошовий еквівалент зобов`язань в доларах США, суд стягує з позичальника суму боргу, визначену за офіційним курсом цієї валюти на день зменшення позовних вимог.
Оскільки позивач передав відповідачу у борг грошову суму в розмірі 110 473,20 грн., що еквівалентно 3 816,00 доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідача триває, курс валют змінився, зважаючи на що, сума боргу станом на дату зменшення позовних вимог, еквівалентна 3 816,00 доларам США, становить 139 545,78 грн. (36,5686 грн. за 1 долар США).
За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позика в розмірі 139 545,78 грн.
Щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, то суд також дійшов висновку про їх часткове задоволення, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Як вказано у ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст.252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК), у тому числі мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).
У справі, яка розглядається, сторони у пункті 10 договору позики врегулювали відносини щодо розміру й терміну сплати неустойки (пені) за несвоєчасне повернення суми займу, а саме узгодили, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
В додатковій угоді № 11 сторонами узгоджений графік погашення заборгованості, відповідно до якого позичальник зобов`язався повернути грошові кошти: до 10 лютого 2022 року включно 6 050,55 грн., до 10 березня 2022 року включно 6 050,55 грн., до 10 квітня 2022 року включно 6 050,55 грн., до 10 травня 2022 року 92 321,55 грн.
У даному випадку вірним є нарахування пені на заборгованість окремо по кожній борговій грошовій сумі та з урахуванням встановлених строків повернення, які передбачені в графіку погашення заборгованості, визначені для кожної суми, а не наростаючим підсумком, як здійснив позивач в наданому до суду розрахунку.
Оскільки нарахування такої санкції починається з наступного дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тому для її обрахунку слід враховувати борг по кожній сумі окремо, з моменту настання строку виконання.
Відтак, невірним є обрахування позивачем пені від загальної суми зобов`язання за час прострочення за період з 11 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року.
Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В п. 34, 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц викладено правовий висновок, відповідно до якого «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Зважаючи на зазначене, оскільки додаткова угода № 11 встановлює окремі зобов`язання щодо погашення заборгованості, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу з погашення заборгованості, а відтак, перебіг строку нарахування пені на заборгованість, що виникла, стосовно кожного платежу починається після невиконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
З графіку повернення позичальником грошових коштів, передбаченого в додатковій угоді № 11, вбачається, що заборгованість за договором позики в розмірі 6 050,55 грн. виникла 11 лютого 2022 року, в розмірі 6 050,55 грн. виникла 11 березня 2022 року, в розмірі 6 050,55 грн. виникла 11 квітня 2022 року, в розмірі 92 321,55 грн. виникла 11 травня 2022 року.
Саме з цих зазначених дат відповідачем було порушено зобов`язання щодо повернення заборгованості за договором позики у вказаних розмірах.
Отже, передбачена п. 10 договору позикипеня в розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 6 050,55 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у додатковій угоді № 11 до договору позики для його виконання, а саме з 11 лютого 2022 року до 23 лютого 2022 року, що становить 13 днів, помноженого на 1%, поділеного на 100% та поділеного на 365 (днів у році), складає 786,57 грн.
Тобто 6 050,55 грн. х 13 днів х 1 : 100 : 365 = 786,57 грн.
Оскільки на день постановлення судового рішення відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики не виконані, суд стягує з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 786,57 грн.
Підстави для нарахування пені на зазначені в графіку суми заборгованості починаючи з 24 лютого 2022 року відсутні, зважаючи на наступне.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 1 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 2023 року 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб (тобто до 18 серпня 2023 року).
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Зважаючи на зазначене, підстави для нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення погашення заборгованості за договором позики починаючи з 24 лютого 2022 року відсутні.
Щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд зазначає наступне.
12 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Гупал Р.М. укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого сторони погодили, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами, відповідно до додатку до договору.
Згідно із додатком до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2022 року вартість наданих послуг (без урахування участі у судових засіданнях) складає 20 000,00 грн. За прийняття адвокатом участі у судових засіданнях, клієнтом додатково сплачується 3 350,00 грн. за кожний судодень. У разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 5 відсотків від суми задоволених позовних вимог.
Матеріали справи містять попередній розрахунок вартості надання послуг на правову допомогу, акт наданих послуг та рахунок-фактуру.
Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 5 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому закономпорядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У разі недотримання вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведеного відсутні.
Відповідач не спростував обґрунтованості наведеного позивачем в позові розміру та складу витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Згідно із п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що суд позбавлений можливості з власної ініціативи зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката, без подання відповідачем відповідного клопотання, суд частково задовольняє вимогу щодо стягнення витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, розраховуючи суму цих витрат, з урахуванням п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України та заявленого в позові розміру професійну правничу допомогу (38 244,51 грн.).
Отже, зважаючи на те, що розмір задоволених позовних вимог, з урахуванням зменшення позовних вимог, дорівнює 84,42%, стягненню з відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 289,83.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 3 092,90 грн., проте в подальшому подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, позовні вимоги задоволені частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням зменшення розміру позовних вимог.
Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням зменшення позовних вимог, в сумі 2 265,56 грн. (що дорівнює 84,42% задоволених позовних вимог).
Тобто, зважаючи на те, що ціна позову у даній справі, з урахуванням зменшення позивачем позовних вимог, становить 166 238,32 грн., то розмір судового збору, який мав бути сплачений позивачем дорівнює 2 684,00 грн. Таким чином 84,42% задоволених позовних вимог становить 2 265,56 грн. судового збору.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274, 279, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в розмірі 140 332,35 грн. (сто сорок тисяч триста тридцять дві гривні тридцять п`ять копійок).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 2 265,56 грн. (дві тисячі двісті шістдесят п`ять гривань п`ятдесят шість копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 289,83 грн. (тридцять дві тисячі двісті вісімдесят дев`ять гривень вісімдесят три копійки).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Орос