суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Гриціва М. І. та Ткача І. В.
щодо ухвалиВеликої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 2-215/2006 (провадження № 14-106свц22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , Глибоцької селищної ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним розпорядження про передачу квартири у власність, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права користування житловим приміщенням
Короткий виклад історії справи
У січні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , Глибоцької селищної ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним розпорядження про передачу квартири у власність, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтований тим, що з 25 серпня 1985 року вона проживала спільно з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 . Протягом всього часу їхнього проживання вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, турбувалися один про одного. До 1991 року з ними у квартирі мешкав син ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , який після реєстрації шлюбу переїхав на постійне місце проживання у м. Чернівці.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті стало відомо про те, що за життя (у 1993 році) він приватизував вищезазначену квартиру і отримав свідоцтво про право власності на неї, а відповідно до складеного ним заповіту (у 2003 році) квартиру заповів своєму онукові ОСОБА_2 , 1992 року народження.
Позивачка зазначала, що ця квартира є її єдиним житлом, яким вона мала намір користуватися і після смерті ОСОБА_4 , проте квартира незаконно була приватизована останнім і як спадкове майно перейшла у власність ОСОБА_2 . Її інтереси як особи, яка постійно протягом тривалого часу мешкала у цій квартирі як член сім`ї наймача, враховані не були.
З огляду на зазначене вище ОСОБА_1 просила: встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1985 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним розпорядження органу приватизації від 11 серпня 1993 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, видане 11 серпня 1993 року на ім`я ОСОБА_4 ; визнати за нею право користування спірною квартирою.
Глибоцький районний суд Чернівецької області рішенням від 10 листопада 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Апеляційний суд Чернівецької області рішенням від 25 січня 2007 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2006 року скасував та ухвалив нове рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_1 .
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1985 року і до дня смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсним розпорядження органу приватизації від 11 серпня 1993 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру, видане 11 серпня 1993 року на ім`я ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_3 та заступник прокурора Чернівецької області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду України з касаційними скаргами на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 січня 2007 року.
Ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 жовтня 2007 року касаційні скарги ОСОБА_3 та заступника прокурора Чернівецької області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відхилено, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 січня 2007 року залишено без змін.
22 травня 2008 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду України скаргу про перегляд рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 січня 2007 року та ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 жовтня 2007 року у зв`язку з винятковими обставинами впорядку пункту 1 частини першої статті 354 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)у редакції, що діяла на час подачі скарги до суду, яка передбачає, що судові рішення у цивільних справах можуть бути переглянуті у зв`язку з винятковими обставинами після їх перегляду в касаційному порядку, якщо вони оскаржені з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одного і того самого положення закону.
Скарга мотивована неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції (Верховним Судом України) в аналогічних справах одного і того самого положення закону, а саме норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25 січня 2007 року та ухвалу Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 жовтня 2007 року скасовано, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2006 року залишено в силі.
28 листопада 2022 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК, тобто у зв`язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Велика Палата Верховного Судуухвалою від 22 березня 2023 року закрила провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом у зв`язку з виключними обставинами ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 22 березня 2023 року дійшла висновку про таке.
У рішенні в справі «Шевчук проти України» ЄСПЛ не вказав на те, що відновлення цивільного провадження було б найбільш належним способом відновлення становища заявниці. Заявниця не зазначала, що вонадалі зазнає негативних наслідків від дії ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року. ОСОБА_1 у заяві про перегляд стверджувала, що, зареєструвавшись у спірній квартирі після набрання законної сили рішенням апеляційного суду, незабаром приватизувала її на своє ім`я. Ніякої інформації про юридичну долю спірної квартири ОСОБА_1 у заяві про перегляд у зв`язку з виключними обставинами ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року, а також у відзиві на скаргу ОСОБА_3 про перегляд судових рішень за винятковими обставинами не навела.
З урахуванням зазначеного, а також принципу res judicata більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року. Тому провадження за заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами треба закрити.
Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення ЄСПЛ, яке стало підставою для звернення заявниці із заявою про перегляд судових рішень, набуло статусу остаточного після спливу десятирічного строку з дня набрання законної сили рішенням національного суду. Отже, сплив такого строку не пов`язаний з несвоєчасним вчиненням заявницею дій щодо звернення до національного суду з відповідною заявою, а зумовлений тривалим розглядом справи в ЄСПЛ. Тому пропуск десятирічного строку для звернення із заявою про перегляд судових рішень не можна ставити за провину заявниці. Однак це не означає, що лише в силу цього такий перегляд є можливим.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
З висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в ухвалівід 22 березня 2023 року, про закриття провадження за заявою ОСОБА_1 не погоджуємось, зважаючи на таке.
Юридичний зміст основних принципів міжнародного права закріплює обов`язок кожної держави виконувати свої міжнародно-правові зобов`язання.
У статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року закріплено принцип добросовісного виконання державою своїх міжнародних зобов`язань. Відповідно до цієї норми держава-учасниця не може посилатися на положення свого внутрішнього права для виправдання невиконання нею міжнародного договору.
Ратифікувавши у 1997 році Конвенцію, Україна визнала обов`язковою юрисдикцію ЄСПЛ. Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ у національному праві.
Відповідно до статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язалася виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Конвенція ратифікована Україною без будь-яких застережень.
Таке ж положення закріплене і в частині першій статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), до предмета регулювання якого віднесені, зокрема, питання, що виникають у зв`язку з обов`язком України виконати рішення ЄСПЛ у справі проти України та з необхідністю усунення причин порушення державою Конвенції і протоколів до неї.
Положеннями глави 3 Закону № 3477-IV передбачено, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру. За змістом статті 10 Закону № 3477-IV додатковими щодо виплати відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.
Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
При цьому Закон № 3477-IV не містить положень щодо строків давності за зобов`язаннями України виконати рішення ЄСПЛ, ухвалене у спорі, стороною якого є Україна, не містить таких строків і сама Конвенція. Отже, положення пункту 2 частини третьої статті 423 ЦПК щодо можливості перегляду судових рішень за виключними обставинами з підстави встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи національним судом мають застосовуватися з урахуванням винятку про те, що спеціальним процесуальним законом (Закон № 3477-ІV) не передбачено обмеження будь-якими строками зобов`язань України щодо виконання рішень ЄСПЛ.
Таке обмеження не буде обґрунтованим, якщо особа впродовж більше 10 років чекала розгляду її справи ЄСПЛ і порушення десятирічного строку мало місце внаслідок того, що ЄСПЛ розглянув заяву особи про порушення її конвенційних прав із перевищенням цього строку. Вважаємо, що у такому випадку Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути по суті заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, за наслідками чого дійти висновків щодо можливості відновлення конвенційних прав заявниці з урахуванням висновків ЄСПЛ про порушення права на змагальний судовий процес, тісно пов`язаний із основоположним принципом рівності сторін, під час провадження в Судовій палаті у цивільних справах Верховного Суду України (§ 14 - 20 рішення ЄСПЛ).
Зазначені приписи Закону № 3477-IV узгоджуються з Рекомендацією № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», у якій Комітет міністрів закликав Договірні Сторони забезпечити адекватні можливості повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, у випадках, коли Суд визнав порушення Конвенції, особливо: (i) коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні; (ii) коли рішення Суду спонукає до висновку, що (a) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або (b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
Велика Палата Верховного Суду належним чином не врахувала обставин щодо відсутності в заявниці об`єктивної можливості подати заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами раніше встановленого строку, адже остаточне рішення ЄСПЛ було ухвалене лише 22 вересня 2022 року. Із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року ОСОБА_1 звернулася у листопаді 2022 року, після прийняття ЄСПЛ рішення у справі «Шевчук проти України», тобто майже через 14 років після набрання чинності зазначеною ухвалою.
ЦПК доповнено положенням щодо десятирічного строку для подання заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року. Однак на момент розгляду справи № 2-215/2006 національними судами внутрішнє законодавство не обмежувало «граничними строками» право заявниці на перегляд судових рішень у зв`язку з прийняттям ЄСПЛ рішення на її користь. Відповідно, заявниця мала правомірне очікування на застосування процедури перегляду ухвалених у цій справі рішень у випадку задоволення її заяви ЄСПЛ без обмеження такими строками. Натомість з незалежних від позивачки причин право на такий перегляд пізніше законодавець обмежив строком у десять років (пункт 2 частини другої статті 424 ЦПК у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).
На нашу думку, обставини розгляду ЄСПЛ заяви позивачки впродовж більш як десяти років мають застосовуватися з урахуванням Закону № 3477-IV як своєрідний виняток із загального правила щодо перегляду за виключними обставинами судового рішення з підстави встановлення міжнародною судовою установою, зокрема ЄСПЛ, порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань. Також обмеження національним законодавством можливості виконання судового рішення не можна вважати обмеженням способів виконання рішення ЄСПЛ, визначення яких є прерогативою національного законодавця.
Велика Палата Верховного Суду вже розглядала питання щодо застосування строків звернення із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань.
У постанові від 7 липня 2021 року в адміністративній справі № 2-а-256/08 (провадження № 11-41зва21) Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію щодо застосування десятирічного строку подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сплив установленого КАС строку на звернення із заявою про перегляд не був пов`язаний із несвоєчасним вчиненням заявницею дій щодо звернення до національного суду з відповідною заявою, а був обумовлений тривалим розглядом справи ЄСПЛ.
Також Велика Палата Верховного Суду врахувала досвід держав - членів Ради Європи щодо застосування присічних строків звернення до національних судів після встановлення ЄСПЛ порушень договірними сторонами Конвенції. Так, у правових системах Фінляндії і Литви гнучко застосовується процесуальне законодавство та у виключних випадках допускається відновлення національного судового провадження, незважаючи на встановлений національним законодавством присічний строк, - якщо це необхідно для належного виконання рішення ЄСПЛ і забезпечення ефективного відновлення прав заявника (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 2-а-256/08, провадження № 11-41зва21).
З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду сформувала неоднакові підходи до вирішення питання про можливість перегляду судових рішень за виключними обставинами, якщо внаслідок тривалого розгляду ЄСПЛ відповідна заява була подана після закінчення встановленого пунктом 2 частини другої статті 424 ЦПК строку з огляду на набрання рішенням ЄСПЛ статусу остаточного після спливу десяти років з дня набрання законної сили рішеннями національних судів.
З урахуванням зазначених вище норм, розмежування має відбуватися за критеріями, що враховують можливість усунення порушення конвенційних прав особи, на користь якої ЄСПЛ прийняв рішення, відновлення її попереднього юридичного стану, а також з огляду на те, чи матиме місце втручання у права третіх осіб у зв`язку зі здійсненням перегляду.
Так само вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала розглянути заяву ОСОБА_1 відповідно до статті 429 ЦПК із прийняттям відповідного рішення, дослідженням можливості надання заявниці відновлення її прав (restitutio in integrum) унаслідок порушення права на справедливий суд (статті 6 Конвенції), допущеного Україною у цій справі.
Судді Великої Палати Верховного Суду: О. Б. Прокопенко