Справа № 755/4952/21
(2/199/208/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.05.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 03 березня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

У шлюбі в них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є позивач. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київській області від 21 жовтня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2015 року № 629/5487/14-ц, з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

З моменту розірвання шлюбу, за спільною згодою між сторонами, їх син - ОСОБА_4 , залишився проживати з матір`ю - ОСОБА_3 .

Проте, останні роки, відповідач зловживає наркотичними засобами, що негативно відображається на духовному, моральному, психологічному і фізичному стані дитини та унеможливлює спільне проживання сина з матір`ю.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року справа № І-кп/755/1182/19 відповідачку було звільнено від притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України, у зв`язку з добровільним лікуванням від наркотичної залежності. Також, в ході розгляду справи, було встановлено, що ОСОБА_3 незаконно купувала психотропну речовину - амфетамін, обіг якої обмежено, для власного вживання без мети збуту та вживала її за місцем свого проживання.

На підтвердження проходження лікування від наркотичної залежності, ОСОБА_3 надала довідку видану ПП «Сантана-М» № 54 від 12 липня 2019 року. згідно якої самостійно звернулася за медичною допомогою та знаходилася на лікуванні з 03 травня 2019 року по 21 травня 2019 року. Згідно довідки благодійного фонду «Матери против наркотиков» від 15 жовтня 2020 року встановлено, що відповідач у 2020 році перебувала на лікуванні та пройшла курс соціально - психологічної реабілітації. Позивач посилається на те, що станом на 25 червня 2021 року відповідачка не позбавилась наркотичної залежності, продовжує вживати психотропні речовини навіть в присутності дитини. Вихованням сина не займається.

Також позивач посилається на те, що з його заробітної плати, щомісячно, відраховуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4 . З січня 2020 року по березень 2021 року було утримано та перераховано аліменти у розмірі 64477,06 грн.. але у дитини відсутнє елементарне шкільне приладдя, син часто відвідує школу через хвороби.

Згідно характеристики з місця роботи позивач працює заступником командира батальйону охорони з озброєння військової частини НОМЕР_1 та характеризується високими морально-психологічними якостями, коректний та відповідальний.

Згідно медичної характеристики, постійно перебуває під медичним наглядом у військовій частині НОМЕР_1 з 07 липня 2015 року по теперішній час, діагноз - здоровий.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, затвердженого завідувачем службою у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 25 травня 2021 року, умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 задовільні, відповідають санітарно - гігієнічним нормам. Позивач забезпечений власним житлом.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що сторони з 03 березня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київській області від 21 жовтня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується належно завіреною копією свідоцтва про його народження. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

Згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2015 року № 629/5487/14-ц, з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 18 грудня 2014 року та до досягнення дитиною повноліття.

У матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування за місцем проживання батька - виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 04.11.2021 року № 196, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити місце проживання дитини з матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування за місцем проживання дитини - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (протокол засідання Комісії № 1 від 11.01.2023), відповідно до змісту якого мати дитини ОСОБА_3 разом з сином проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі за вказаною адресою створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Малолітній має окрему кімнату, де є все необхідне (диван, стіл для навчання, шафа для одягу, шафа для книжок, та інше). Матеріальним утриманням сім`ї займається громадянський чоловік матері ОСОБА_5 . На засіданні Комісії ОСОБА_3 підтвердила своє бажання, щоб малолітній ОСОБА_6 і надалі проживав з нею, займатися його вихованням та утриманням. Дитина відвідує середню загальноосвітню школу І-ПІ ступенів № 228 Дніпровського району м. Києва. На засіданні Комісії був присутній малолітній ОСОБА_7 , 2013 року народження, та повідомив, що бажає постійно проживати з матір`ю, а з батьком спілкуватися та відвідувати його під час канікул. Малолітній саме родину матері вважає своєю. Приймаючи до уваги зазначене вище, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини і висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин у їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, вона не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства через те, що батьки не змогли зберегти стосунки або домовитися.

У постанові від 4 серпня 2021 року у справі №654/4307/19 Верховний Суд визначив базові елементи, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання взаємин; піклування, захист і безпека дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів); бажання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

В рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Крім того, у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 Верховний Суд вказав, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими.

Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо місця її проживання.

Суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю повинна приділятися належна увага, водночас згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Оцінивши зібрані у справі докази, з огляду на норми, які регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд доходить висновку, позивачем не доведено, що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини, виходячи з наступного.

В умовах воєнного стану в Україні судом першочергово враховується безпекова ситуація та обмеження, пов`язані із проведенням в державі бойових дій і їх наслідками, зокрема, беручи до уваги, що позивач є військовослужбовцем у ВЧ № НОМЕР_1 , існують реальні ризики мобілізації позивача до безпосередньої участі у бойових діях. Також позивач не надав будь-яких обґрунтувань щодо здійснення опіки над дитиною у випадку його участі в бойових діях, виїзду (відрядженням) для виконання бойових завдань.

Крім того, позивач не довів того, що відповідачка не дбає про здоров`я сина та не надав доказів її неналежної поведінки. Актуальних доказів щодо вживання відповідачем на час винесення рішення психотропних речовин та її наркозалежність, що негативно впливає на світосприйняття дитини, позивачем не надано

Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з матір`ю.

Стосовно доводів позивача та його представника про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування, суд зазначає, що в ході судового розгляду позивачем не спростовано належними і об`єктивними доказами, що вказаний висновок органу опіки і піклування, а також висловлена дитиною думка щодо місця свого проживання по суті суперечать інтересам дитини, зокрема позивачем не доведено, що з урахуванням обставин, які фактично склались, батько на даний час може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини.

Крім того, суд враховує, що зміна місця проживання дитини з матір`ю, з якою вона проживає тривалий період часу, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.

Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.

З огляду на відмову у позовних вимогах про визначення місця проживання дитини разом з батьком, не підлягають і задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини.

Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України з огляду на результат розгляду справи судові витрати позивача у вигляді судового збору покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст. 12,81,133,141,263-265 ЦПК України, ст.ст.160,161 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя Руденко В.В.