Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участі секретаря - Фареник А.О.

представника відповідача- ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту шлюбного договору,суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить розтлумачити п. 2.2. шлюбного договору від 30 вересня 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Катчик Ю.А. за реєстровим № 113, а саме:

- чи буде нерухоме майно, отримане, оформлене чи зареєстроване на одного з подружжя вважатися особистою приватною власністю у разі придбання такого нерухомого майна за кошти, внесені до сімейного бюджету, згідно п. 2,5 шлюбного договору, без згоди другого з подружжя?

- чи буде нерухоме майно, отримане, оформлене чи зареєстроване на одного з подружжя вважатися особистою приватною власністю у разі придбання такого нерухомого майна за кошти, подаровані їм у зв`язку з реєстрацією шлюбу, згідно п. 2.6. шлюбного договору, без згоди другого з подружжя?

Посилається в позові на те, що 05 червня 2013 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року шлюб був розірваний.

30 вересня 2013 року між ними був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Катчик Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 113.

Відповідно до п. 2.2 Шлюбного договору після набрання ним чинності на усе майно, набуте подружжям за час шлюбу, встановлюється правовий режим особистої приватної власності того з подружжя, ким це майно буде отримане або на чиє ім`я воно буде зареєстроване чи оформлене, як за час шлюбу, так і у випадку його розірвання.

Відповідно до п. 2.3 договору подружжя домовилося за взаємною згодою, що на майно, придбане чоловіком або дружиною після підписання цього договору, не поширюється положення ст. 60 Сімейного кодексу, та домовилися, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є:

а) майно ( тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною до шлюбу.

б) майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу після підписання цього договору.

в) дохід, що приноситимуть речі, котрі віднесено цим договором до особистої приватної власності.

г) майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування.

Згідно з п. 2.5 договору заробітна плата, пенсія, інші доходи, одержані кожним з подружжя, а також вклади, внесені у відділення фінансової установи, є особистою приватною власністю кожного, за винятком випадків внесення зазначених коштів до сімейного бюджету.

Відповідно до п. 2.6 договору подружжя домовилось, що майно, яке подаровано їм у зв`язку з реєстрацією шлюбу, є спільною сумісною власністю.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що сторони домовились, що після набрання чинності цим договором, чоловік та дружина набувають право власності на будь-яке майно, вказане в п. 2 цього договору, купують його в особисту приватну власність, згода другого з подружжя на купівлю майна не вимагається.

Стверджує, що для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Позивач та відповідач по різному тлумачать умови шлюбного договору.

Відповідачка вважає, що майно, набуте нею без згоди позивача за кошти, внесені до сімейного бюджету та подаровані у зв`язку з укладенням шлюбу, є її особистою приватною власністю, з чим він категорично не погоджується.

З огляду на це, просить розтлумачити зміст шлюбного договору.

Ухвалою суду від 28 грудня 2022 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України, відповідачу був наданий строк для надання суду відзиву на позовну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідачки отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 19 січня 2023 року.

/ а. с. 26 /

01 лютого 2023 року представником відповідачки до суду було подано відзив, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що позивач не надав жодного доказу того, що між сторонами наявний спір щодо предмету даної справи, а також не вказав, яким чином судове тлумачення вплине на відновлення його прав.

Зазначає, що вимоги позивача не узгоджуються із завданнями цивільного судочинства, якими є захист саме від порушень, а не загрози порушень (ймовірних порушень у майбутньому).

Вважає позов безпідставним, а звернення до суду передчасним.

Вважає, що позивач намагається отримати не тлумачення умов шлюбного договору, а правову оцінку суду, щодо належного чи неналежного виконання умов договору з боку відповідача.

Фактично позивач просить суд надати оцінку умовам договору на предмет їх відповідності закону, належності виконання умов договору відповідачем та виникнення у відповідача обов`язків на підставі даних умов.

Крім цього, відмічає, що позивач звернувся із зазначеним позовом лише 12 грудня 2022 року, тобто після розірвання шлюбу та фактичного виконання шлюбного договору, оскільки строк дії шлюбного договору закінчився 28 листопада 2018 року.

З урахування викладеного, пропущення строку позовної давності, просить відмовити в позові.

22 лютого 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, у якій зазначається, що спір щодо тлумачення шлюбного договору виник між сторонами з моменту подання відповідачкою відзиву від 09 вересня 2022 року у цивільній справі про поділ майна подружжя № 363/5077/21, в якому зазначила, що все майно, оформлене на неї, є виключно її особистою приватною власністю за умовами шлюбного договору.

Наполягає на тому, що до спірного майна, придбаного за кошти сімейного бюджету, слід застосовувати положення ст. 60 СК України.

Відмічає, що позивачка жодного разу письмово не заперечувала щодо застосування до спірного майна п.п. 2.5., 2.6. шлюбного договору, лише уникала переоформлення частини спірного майна на нього.

Таким чином, про порушення свого права на спірне майно він дізнався 09 вересня 2022 року, а тому й строк позовної давності слід відраховувати з цього моменту.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися.

Про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подали.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності відповідача та його представника.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував.

Заслухавши представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Правочин - це дія особи, яка відображає її внутрішню волю.

Якщо волевиявлення виражене не чітко, можливе різне тлумачення волі сторін правочину. Тому виникає необхідність у встановленні особливих правил тлумачення волі сторони правочину.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Згідно з ч. 1 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Судом встановлено, що сторони з 05 червня 2013 року перебували в шлюбі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року шлюб сторін був розірваний.

30 вересня 2013 року між сторонами був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Катчик Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 113.

Відповідно до п. 2.2 шлюбного договору після набрання ним чинності на усе майно, набуте подружжям за час шлюбу, встановлюється правовий режим особистої приватної власності того з подружжя, ким це майно буде отримане або на чиє ім`я воно буде зареєстроване чи оформлене, як за час шлюбу, так і у випадку його розірвання.

Згідно з п.2.3 договору подружжя домовилося за взаємною згодою, що на майно, придбане чоловіком або дружиною після підписання цього договору, не поширюється положення ст. 60 Сімейного кодексу, та домовилися, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є:

а) майно ( тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною до шлюбу.

б) майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу після підписання цього договору.

в) дохід, що приноситимуть речі, котрі віднесено цим договором до особистої приватної власності.

г) майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування.

Відповідно до п. 2.5 договору заробітна плата, пенсія інші доходи, одержані кожним з подружжя, а також вклади, внесені у відділення фінансової установи, є особистою приватною власністю кожного, за винятком випадків внесення зазначених коштів до сімейного бюджету.

Пунктом 2.6 договору подружжя домовилось, що майно, яке подароване їм у зв`язку з реєстрацією шлюбу, є спільною сумісною власністю.

За змістом п. 3.2 договору сторони домовились, що після набрання чинності цим договором чоловік та дружина набувають право власності на будь-яке майно, вказане в п. 2 цього договору, купують його в особисту приватну власність, згода другого з подружжя на купівлю майна не вимагається.

/ а.с. 5 - 8; 11 - 14 /

Відповідно до ч.ч.1, 9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч.2 ст.7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Відповідно до ч.3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Тобто, принцип свободи договору, відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, є визначальним, та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов.

Саме тому при тлумачення правочину слід брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйнятне у відповідній сфері значення термінів, вжитих у правочині.

Згідно з положеннями ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Відповідно до ч.ч.1,2 4 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 753/22010/14 від 17 жовтня 2018 року щодо порядку та підстав тлумачення правочину зазначено наступні критерії.

Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).

Тлумачення змісту договору за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України, свідчить про те, що сторони мали намір установити різний правовий режим для придбаного майна.

В постанові Верховного Суду в справі № 175/884/17 від 06 листопада 2020 року зазначено, що за змістом цієї статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони.

Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не його обов`язком, здійснюється за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов.

Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

При цьому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, Шлюбний контракт був укладений сторонами 30 вересня 2013 року.

Відповідно до п.п.5.3 та 5.4 договору він набуває чинності в день його нотаріального посвідчення та припиняється з моменту припинення шлюбу за винятком положень,що регулюють відносини після припинення шлюбу.

Таким чином, з урахуванням приведеної позиції Верховного суду, тлумачення договору після його виконання та припинення не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами протягом тривалого часу тривають судові спори з приводу поділу набутого за час шлюбу майна.

Так, у провадженні Вишгородського районного суду м. Києва знаходиться з справи по спору між сторонами: про визнання частково недійсним шлюбного договору, справа про визнання договору недійсним та справа про поділ майна подружжя.

Крім того, предметом спору сторін був позов про визнання частково недійсним шлюбного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2021 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 10 травня 2022 року, в позові було відмовлено.

/ а.с.43 - 68 /

Вказаними судовими рішеннями було встановлено та підтверджено Верховним судом, що текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод та положеннями ч.4 ст.93 СК України, сторони розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні своїми підписами.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З точки зору закону необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до ст.213 ЦК України є незрозумілі слова, поняття.

В той же час суд вважає, що укладений між сторонами договір викладено зрозуміло та послідовно.

Крім того, з урахуванням наявних у провадженні судів спорів між сторонами, суд також вважає, що позивач вказаним позовом фактично поставив питання про роз`яснення вимог сімейного законодавства, що регулює майнові права подружжя, тобто законодавства, яким регулюються правовідносини, що склалися між ними при вирішенні інших судових спорів.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 13-16, 202, 203, 213, 637 ЦК України, ст.ст.7, 8, 9, 92, 93, 103 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту шлюбного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 червня 2023 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва