КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2307/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа житлово-будівельний кооператив «Юпітер» про стягнення матеріальної шкоди,-

встановив:

У грудні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа житлово-будівельний кооператив «Юпітер» (далі - ЖБК «Юпітер») про стягнення 40 000 грн завданої матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову, посилаючись на Закон України «Про кооперацію», Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Закон України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 526, 629 ЦК України, вказували, що є власниками квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 та побутовими споживачами житлово-комунальних послуг.

Багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ЖБК «Юпітер», який здійснює експлуатацію, ремонт будинку та утримує прибудинкову територію за рахунок власних коштів на засадах самоокупності.

До квітня 2017 року головою правління ЖБК «Юпітер» був ОСОБА_4 - відповідач у справі.

За твердженням позивачів ОСОБА_4 , будучи нелегітимним головою правління, самостійно визначав склад житлово-комунальних витрат, які включалися до складу витрат на утримання будинку, прибудинкової території, і розмір тарифу.

Уважали, що ОСОБА_4 безпідставно сформовано заборгованість по житлово-комунальним витратам з метою протиправного заволодіння належними відповідачам грошовими коштами для подальшого їх привласнення і розпорядження на власний розсуд.

Зауважували, що станом на день подачі позову оплатили житлово-комунальні послуги, які не надавались, у зв`язку з чим просили стягнути безпосередньо з ОСОБА_4 на їх користь 40 000 грн безпідставно нарахованих платежів.

На підставі викладеного позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Вказують на те, що справа розглянута судом за відсутності оригіналу позовної заяви від 14 грудня 2017 року та оригіналів документів (доказів), на підставі копії позову від цієї ж дати.

Зауважують, що оскаржуване рішення ухвалено під час перебування справи у стані «зупинена», оскільки ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року провадження у даній справі було зупинено до вирішення питання про відвід судді Шевчука А.В. та не поновлено.

Зазначають, що судом не було розглянуто у встановленому законом порядку клопотання позивачів про заміну неналежної сторони та про відмову від позовних вимог, викладених у позовній заяві від 14 грудня 2017 року.

Посилаються на їх неналежне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

17 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_4 , в яких останній просить апеляційну скаргу відхилити, уважаючи рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам закону.

Вказує, що між ним, як фізичною особою, та позивачами, як власниками квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , не існувало і не існує жодних правовідносин.

05 квітня 2021 року Київським апеляційним судом отримано відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Уважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заподіяння шкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , наявності протиправної поведінки і винних дій фізичної особи ОСОБА_4 та причинного зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 позивачі посилалися на Закон України «Про кооперацію», Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Закон України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 526, 629 ЦК України та вказували про те, що є власниками квартир за адресою:

АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ЖБК «Юпітер», який здійснює експлуатацію, ремонт будинку та утримує прибудинкову територію за рахунок власних коштів на засадах самоокупності.

До квітня 2017 року головою правління ЖБК «Юпітер» був ОСОБА_4 , який у порушення статуту кооперативу самостійно визначав склад житлово-комунальних витрат, що включалися до складу витрат на утримання будинку та прибудинкової території, а також розмір тарифу, за яким ці послуги мали оплачуватись; за позивачами рахується заборгованість у різних розмірах, яка була сформована ОСОБА_4 безпідставно, з метою протиправного заволодіння належними позивачам грошовими коштами та розпорядження ними на власний розсуд.

Право кожної особи звернутися в порядку, встановленому ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів визначено статтею 4 ЦПК України.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом статті 2 Закону України «Про кооперацію » кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування;

У відповідності до статті 16 Закону України «Про кооперацію» виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Члени правління та голова кооперативу обираються загальними зборами членів кооперативу на строк, визначений статутом, але не більше ніж на п`ять років.

Майнова відповідальність кооперативу та його членів визначається статтею 27 Закону України «Про кооперацію» за якою кооператив відповідає за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном. Порядок покриття завданих кооперативом збитків визначається його статутом.

Згідно статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

За змістом норм статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 зазначеної статті зазначає, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Загальною підставою застосування цієї статті до правовідносин із відшкодування шкоди є відсутність договірних відносин між завдавачем шкоди та потерпілим. Загальне правило коментованої статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди і відсутність будь-якого елементу складу цивільного правопорушення є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 22 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди) збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції та це вбачається з матеріалів справи, позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 жодними доказами не доведено, що вони є власниками квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , є членами ЖБК «Юпітер», отримали неякісні житлово-комунальні послуги і в цьому є вина ОСОБА_4 , як фізичної особи.

Також матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження надання позивачам житлово-комунальних послуг безпосередньо відповідачем, виникнення та існування між позивачами та фізичною особою ОСОБА_4 відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що у справі відсутні докази на підтвердження заподіяння шкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , наявності протиправної поведінки і винних дій фізичної особи ОСОБА_4 та причинного зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.

Позивачі у справі не лише безпідставно ототожнюють договірні та деліктні правовідносини, не розмежовують їх за правовою природою, але й без достатньої правової підстави намагаються перекласти можливу відповідальність житлово-будівельного кооперативу та його виконавчого органу на неналежного відповідача - фізичну особу, за відсутності підтвердження існування спірних правовідносин та того, що він є їх учасником, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було розглянуто у встановленому законом порядку клопотання позивачів про заміну неналежної сторони та про відмову від позовних вимог, викладених у позовній заяві від 14 грудня 2017 року, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до пункту 4 частини першої та частини другої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

З матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 2018 року позивачі направили до суду позовну заяву (уточнення позовних вимог) та 03 грудня 2018 року подали заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги, викладені у позовній заяві від 29 листопада 2018 року, підтримали у повному обсязі, від раніше заявлених вимог відмовились.

04 грудня 2018 року розгляд справи відкладено для з`ясування точної позиції позивачів та визнано їхню явку обов`язковою.

04 квітня 2019 року кожна з позивачок подали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, одночасно просили здійснити заміну відповідача на ЖБК «Юпітер», ОСОБА_2 підтримала змінену позовну заяву.

Таким чином, з матеріалів справи та змісту поданих позивачами заяв убачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , вирішивши замінити відповідача ОСОБА_4 на належного - ЖБК «Юпітер», подали до суду першої інстанції позовну заяву (уточнення позовних вимог), а також відповідні заяви про заміну відповідача, в яких одночасно відмовились від попередніх позовних вимог.

Тобто волевиявлення позивачів на відмову від первісних позовних вимог було зумовлено саме поданням позовної заяви (уточнення позовних вимог) від 29 листопада 2018 року в рамках розгляду цієї справи та прямо залежало від прийняття судом до розгляду уточнень позовної заяви, оскільки не було спрямовано на закриття провадження у справі, а передбачало подальший розгляд поданої позивачами позовної заяви (уточнення позовних вимог).

Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено у прийнятті позовної заяви «уточнення позовних вимог» та повернуто її з огляду на те, що за своєю природою вказані уточнення фактично є позовною заявою з новими вимогами до іншого відповідача з іншим обґрунтуванням. У задоволенні клопотання про заміну відповідача також відмовлено.

Указана протокольна ухвала позивачами в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Отже, суд першої інстанції вирішив питання щодо прийняття до розгляду позовної заяви (уточнення позовних вимог) та клопотання про заміну відповідача, відмовивши в їх задоволенні.

Після відмови судом у прийнятті уточнень позовних вимог та заміні неналежного відповідача позивачі підтримували первісні позовні вимоги та неодноразово подавали заяви про розгляд справи за їх відсутності, що свідчить про актуальність для позивачів даного (первісного) позову та відсутність наміру відмовитись від позовних вимог, наслідком чого є закриття провадження у справі.

За час перебування даної справи на розгляді в апеляційному суді позивачі не скористалися своїм процесуальним правом на відмову від позовних вимог.

Окрім того, позивачі не позбавлені права подати нову позовну заяву до належного відповідача з відповідним обґрунтуванням свої доводів та вимог.

Доводи апелянтів, що справа розглянута судом за відсутності оригіналу позовної заяви від 14 грудня 2017 року та оригіналів документів (доказів), на підставі копії позову від цієї ж дати є безпідставними з огляду на тривалий розгляд справи, протягом якого позивачі приймали активну участь та підтримували заявлені ними позовні вимоги, жодних заперечень з цього приводу не висловлювали.

Також неспроможними є аргументи позивачів, що оскаржуване рішення ухвалено під час перебування справи у стані «зупинена», оскільки ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року провадження у даній справі було зупинено до вирішення питання про відвід судді Шевчука А.В. та не поновлено, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом частини третьої статті 40 ЦПК України (в редакції станом на час вирішення питання про зупинення провадження) якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Згідно пункту 7 частини першої статті 252 ЦПК України (в редакції станом на час вирішення питання про зупинення провадження) суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у разі надходження заяви про відвід.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до вирішення питання про відвід (пункт 11 частини першої статті 253 ЦПК України) (в редакції станом на час вирішення питання про зупинення провадження).

25 вересня 2019 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про відвід судді Шевчуку А.В.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

Отже, провадження у справі було зупинено лише до вирішення питання про відвід, а саме до 30 вересня 2019 року. Зважаючи на те, що у задоволенні заяви про відвід було відмовлено, всі подальші процесуальні дії та рішення у даній справі були вчинені/прийняті повноважним судом.

Посилання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на їх неналежне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи є неспроможними, оскільки справа перебуває на розгляді з 2017 року, протягом якого позивачі приймали участь у розгляді справи, неодноразово подавали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Матеріалами справи встановлено, що суд першої інстанції систематично направляв судові повістки-повідомлення на вказані позивачами адреси, а також розмістив оголошення на сайті «Судова влада» про виклик позивачів у судове засідання, призначене на 18 січня 2021 року.

Отже, аргументи апеляційної скарги у цій частині відхиляються колегією суддів, оскільки зводяться до власного тлумачення апелянтами норм процесуального права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилаються позивачі в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник