Справа № 524/808/23
Провадження №2/524/984/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2023 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі

головуючого судді Кривич Ж.О.,

секретаря судового засідання Коршак Н.В.,

за участі представника позивача Коваленка С.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 про стягнення 3%річних

УСТАНОВИВ:

09.02.2023 року до суду із вказаним позовом звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.08.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/6211/2/21937, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 400 доларів США строком до 21.08.2033 року. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14.11.2013 року у справі 524/4921/13-ц позов ПАТ «Ерсте Банк» був задоволений. Звернуто стягнення на предмет іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22.08.2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за р. № 12422. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження. Встановлено початкову ціну для реалізації предмету іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, на рівні не нижче 90 відсотків ціни предмету іпотеки, яка буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Кошти, отримані від реалізації предмету іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, а саме: однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 , перед Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» по Кредитному договору з фізичною особою № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року, в розмірі 65 947 (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот сорок сім) доларів США 55 центів, з яких: заборгованість за кредитом 59004,31 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків 6034,50 дол. США, пеня, нарахована за порушення строків повернення кредиту 75,54 дол. США; пеня, нарахована за порушення строків сплати відсотків 833,20 дол. США.

Згідно протоколу ПУАТ «Фідобанк» № 86/3 від 23.10.2013 року надано дозвіл на добровільну реалізацію протягом двох місяців квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та є предметом іпотеки по Договору іпотеки за ціною не нижче 25 000 доларів США за межами аукціону та виконавчого провадження для часткового погашення заборгованості по кредитному договору № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року. На виконання вищевказаного рішення Банку 28.11.2013 року був укладений договір купівлі-продажу іпотечного майна (квартири) за ціною 165 000 грн. 03.02.2021 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL1N019277_205/1 про відступлення права вимоги. За змістом пункту 94 Додатку № 1 до договору № GL1N019277_205/1 від 03.02.2021 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних за користування кредитом за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року в розмірі 4 709,45 доларів США еквівалент в гривні за курсом НБУ на дату подачі позову 172 217,99 грн.

Ухвалою судді від 16.02.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

27.02.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 53-61).

Відповідач позов не визнав. Зазначав, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема, після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність). Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

15.12.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 100-103), в якій позивач зазначив, що продаж іпотечного майна проводився від імені боржника, а саме ОСОБА_1 , кошти, отримані від продажу квартири, боржник сплатив в рахунок часткового погашення заборгованості, а тому ст. 36 Закону України «Про іпотеку» не підлягає застосуванню при вирішенні справи, оскільки законодавством України визначено тільки два способи позасудового врегулювання, після якого будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними.

Своїм правом подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, окремо зазначив, що юридичні послуги в межах, які зазначені відповідачем, не відповідають розміру наданих юридичних послуг на написання та підготовку відзиву на позовну заяву.

В судове засідання відповідач не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи:

22.08.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/6211/2/21937, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 400 доларів США строком до 21.08.2033 року.

В забезпечення виконання кредитного договору № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Ганночкою О.В. за № 12425. Відповідно до умов іпотечного договору предметом іпотеки була однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14.11.2013 року у справі 524/4921/13-ц позов ПАТ «Ерсте Банк» був задоволений. Звернуто стягнення на предмет іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22.08.2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. за р.№ 12422. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження. Встановлено початкову ціну для реалізації предмету іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, на рівні не нижче 90 відсотків ціни предмету іпотеки, яка буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Кошти отримані від реалізації предмету іпотеки по Договору іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, а саме: однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 , перед Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» по Кредитному договору з фізичною особою № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року, в розмірі 65 947 (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот сорок сім) доларів США 55 центів, з яких: заборгованість за кредитом 59004,31 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків 6034,50 дол. США, пеня, нарахована за порушення строків повернення кредиту 75,54 дол. США; пеня, нарахована за порушення строків сплати відсотків 833,20 дол. США.

Згідно протоколу ПУАТ «Фідобанк» № 86/3 від 23.10.2013 року надано дозвіл на добровільну реалізацію протягом двох місяців квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та є предметом іпотеки по Договору іпотеки за ціною не нижче 25 000 доларів США за межами аукціону та виконавчого провадження для часткового погашення заборгованості по кредитному договору № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року. Встановлено, що після надходження коштів, розірвати договір іпотеки вказаного майна, вилучити відповідний запис з реєстру іпотек, зняти заборону на відчуження зазначеного майна та продовжити примусове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

На виконання протоколу ПУАТ «Фідобанк» № 86/3 від 23.10.2013 року, був розірваний Договір іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 року, був вилучений відповідний запис з реєстру іпотек та знято заборону на відчуження квартири, що належала ОСОБА_1 , і проведена добровільна реалізація предмету іпотеки за адресою: АДРЕСА_3 .

28.11.2013 року був укладений договір купівлі-продажу іпотечного майна (квартири) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ціною 165 000 грн., посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Ганночкою О.В. за № 4696.

03.02.2021 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL1N019277_205/1 про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. за № 28, за змістом пункту 1 якого банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами, та/або договорами поруки, та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору.

Згідно пункту 2 договору № GL1N019277_205/1 від 03.02.2021 року за цим договором Новий кредитор в день укладення цього Договору набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами.

За змістом пункту 94 Додатку № 1 до договору № GL1N019277_205/1 від 03.02.2021 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року в розмірі 1 352 127,96 грн., а саме основний борг 1 049 286,23 грн., відсотки 302 841,73 грн.

Враховуючи положення ст. 509, 625 ЦК України, та ту обставину, що Відповідач має невиконане грошове зобов`язання позивач вважає, що у нього виникає право на застосування наслідків порушення невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного:

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14.11.2013 року у справі 524/4921/13-ц позов ПАТ «Ерсте Банк» було задоволено та визначено спосіб задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14.11.2013 року у справі 524/4921/13-ц було виконано шляхом надання дозволу кредитором ПАТ «Фідобанк» на добровільну реалізацію предмету іпотеки на підставі протоколу ПАТ «Фідобанк» № 86/3 від 23.10.2013 року, та подальший процес (порядок) реалізації іпотечного майна.

Саме на виконання протоколу ПУАТ «Фідобанк» № 86/3 від 23.10.2013 року, за згоди Кредитора був розірваний Договір іпотеки № 014/6211/2/21937 (з фізичною особою) від 22.08.2008 р., був вилучений відповідний запис з реєстру іпотек та знято заборону на відчуження квартири, що належала ОСОБА_1 , завдяки чому була проведена добровільна реалізація предмету іпотеки за адресою: АДРЕСА_3 .

Кредитор (ПАТ «Ерсте Банк»), окремо, з позовом про стягнення грошових коштів за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року не звертався, та реалізував своє право на стягнення коштів з Відповідача у відповідності до ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Виконавче провадження про примусове стягнення з Відповідача суми боргу відсутнє.

Суд вважає, що ТОВ «Консалт Солюшенс» придбало прострочене право вимоги за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року на підставі договору № GL1N019277_205/1 від 03.02.2021 року.

Після добровільної реалізації предмету іпотеки на підставі протоколу ПАТ «Фідобанк» № 86/3 від 23.10.2013 року, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року стало натуральним зобов`язанням.

Суд вважає неспроможним доводи Позивача про те, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України, якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі.

Так, тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

- натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Кредитор за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року не може притягнути боржника ОСОБА_1 до відповідальності у виді 3 % річних, оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплата основного боргу), тоді як підтверджена добровільною реалізацією майна остаточна втрата кредитором права задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (надання дозволу на добровільну реалізацію, припинення іпотеки, вилучення запису з реєстру іпотек та зняття заборони на відчуження квартири) в процесуальному порядку призводить до втрати ним права на стягнення 3% річних як додаткової вимоги.

Суд вважає, що 3% річних нараховані позивачем до вимоги за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою, а інша особа повинна виконати це зобов`язання на вимогу кредитора.

За змістом зазначеної норми зобов`язання боржника може бути ним покладено на іншу особу, однак передоручення виконання не тягне за собою заміну боржника в зобов`язанні. При цьому боржник зберігає свій правовий статус, покладаючи на третю особу тільки обов`язок виконати фактичні дії.

ЦК України також передбачає, що у випадку виконання іншої особою зобов`язань божника до неї переходить право вимоги кредитора до боржника (частина перша статті 512 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що законодавець розрізняв наслідки досудового врегулювання шляхом звернення стягнення на підставі іпотечного договору, стороною якого є боржник, та інших забезпечувальних договорів, стороною яких є інша особа.

Як зазначалось, Велика Палата Верховного Суду вже висловилась щодо припинення основного зобов`язання за кредитним договором у випадках забезпечення його виконання декількома способами (видами забезпечення).

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

При цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за користування грошовими коштами за кредитним договором № 014/6211/2/21937 від 22.08.2008 року.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного: відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, що чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою, та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідач заявив про стягнення судових витрат у своєму відзиві на позовну заяву.

До позовної заяви позивач долучив: копію договору про надання професійної правової допомоги від 22.02.2023 року, копію ордеру адвокату та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акту про надані послуги від 22.02.2023 року, копію розрахунку суми гонорару від 22.02.2023 року, копію квитанції про сплату коштів № 22/2 від 22.02.2023 року у сумі 18 000 грн 00 коп.

Представник позивача заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 18 000 грн 00 коп., оскільки справа не є складною.

Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи на відмову в задоволенні позову, беручи до уваги розмір витрат на оплату адвоката та його співмірність зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на їх виконання (надання), обсягом наданих адвокатом послуг, а також співмірністю з ціною позову, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн 00 коп.

Керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 4 709,45 доларів США залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу 2 500 грн 00 коп.

Сторони по справі:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (, адреса юридичної особи: вул. Пушкінська, 36, офіс 308, м. Одеса, 65048).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчук.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 05.06.2023 року.

Суддя Ж.О. Кривич