ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3848/23 Справа № 203/3558/22 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди.

07 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне відповідачу нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:00860770).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди задоволено частково. Накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), належного ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ). У решті заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та в задоволені заяви про забезпечення позову відновити, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 19 вересня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 30.09.2021 у сумі 487 288,00 грн (а.с. 1-4).

07 лютого 2023 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне відповідачеві нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:00860770).

Між сторонами дійсно виник спір з приводу належного виконання договору оренди нежитлового приміщення від 30.09.2021.

Згідно з Єдиним державним реєстром речових прав на нерухоме майно, витяг з якого надано позивачем (а.с. 103), відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_3 .

При цьому інформації про належність відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером :02:00860770 наданий суду витяг не містить.

Задовольняючи частково вимоги заяви, суд 1 інстанції виходив із того, що претензії позивача можуть бути обґрунтовані, а невжиття заходів із забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у справі, порушити законні права останнього в разі ухвалення рішення на його користь.

Проте погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судовового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Проте, як видно з виділених матеріалів справи, заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу не містить жодних обґрунтувань щодо реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Більш того, матеріали справи не містять витягу, який би підтверджував належність вказаного майна відповідачу, а також його оцінки, а відтак заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту не є співмірними із заявленими позовними вимогами і не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Однак про застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт позивачем належним чином не вмотивовано, а тому може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

Враховуючи викладене, а також те, що суддею було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що не перешкоджає повторному зверненню з відповідною заявою з дотриманням норм діючого Законодавства.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року про забезпечення позову скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), належного ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: