Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 759/13766/17

провадження № 61-2442св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у складі судді Миколаєць І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), у якому просила:

- розірвати договори банківського вкладу № SAMDN8071 та

№ SAMDN9367, що були укладені між ОСОБА_1 та

АТ КБ «ПриватБанк»;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» суму невиконаних грошових зобов`язань

за укладеними депозитними договорами у розмірі 106 193,97 доларів США

в гривні за курсом Національного банку України на момент виконання рішення;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та

ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір банківського вкладу № SAMDN8071 «Вклад Стандарт» із розміром внеску - 30 000,00 доларів США під 8 % річних зі строком до 22 липня 2013 року включно.

13 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір банківського вкладу № SAMDN9367 «Вклад Стандарт». Розмір внеску становив 50 000,00 доларів США під 8 % річних зі строком до 13 вересня 2014 року включно.

У зв`язку з невиконанням банком зобов`язань 13 липня 2017 року

ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про повернення вкладів та дострокове розірвання вказаних договорів, проте станом на момент звернення до суду із позовом така вимога не виконана.

У зв`язку з зазначеним, заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» перед

ОСОБА_1 становить: 80 000,00 доларів США - сума вкладів

за договорами; 26 193,97 доларів США - проценти (10 402,19 доларів

США проценти за договором вкладу № SAMDN8071;

15 791,78 доларів США за договором вкладу № SAMDN9367),

а всього - 106 193,97 доларів США.

17 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 подав клопотання про залишення без розгляду пунктів 1, 2 позовної заяви, а саме: про розірвання договорів банківського вкладу №SAMDN8071 та

№ SAMDN9367.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року задоволено клопотання, позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк»

у частині розірвання договору банківського вкладу № SAMDN8071 від 22 квітня 2013 року та розірвання договору банківського вкладу

№ SAMDN9367 від 13 вересня 2013 року залишено без розгляду.

Таким чином, предметом розгляду у справі є позовні вимоги про стягнення

з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами банківських вкладів у розмірі 106 193,97 доларів США, яка складається з суми вкладів у розмірі 80 000,00 доларів США та процентів у розмірі

26 193,97 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN9367, який укладено 13 вересня 2013 року, у розмірі 50 000,00 доларів США.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 000,00 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача про повернення суми вкладу за договором № SAMDN9367

від 13 вересня 2013 року є законною і такою, що підлягає задоволенню. Разом із тим, оскільки позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження періоду, за який відсотки сплачувалися, та момент, з якого ці відсотки перестали виплачуватися банком, позовні вимоги в частині стягнення відсотків не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення коштів за договором вкладу

№ SAMDN8071 від 22 квітня 2013 року суд вважав недоведеними, оскільки відповідно до довідки, наданої АТ КБ «ПриватБанк», вказаний договір розірвано на підставі заяви ОСОБА_1 від 23 липня 2013 року, рахунок закритий, а залишок коштів становить 0,00 доларів США.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів задоволено.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами банківських вкладів від 22 квітня 2013 року № SAMDN8071 та від 13 вересня 2013 року № SAMDN9367 та відсотки у розмірі 106 193,97 доларів США.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір

у розмірі 20 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення банківських вкладів за договорами № SAMDN8071 та № SAMDN9367 підлягають задоволенню у розмірі 30 000,00 доларів США та 50 000,00 доларів США відповідно. Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернулася 23 липня 2013 року до відповідача із заявою про розірвання договору № SAMDN8071 від 22 квітня 2013 року, у зв`язку з чим залишок коштів на рахунку після закриття склав 0,00 доларів США, є помилковим та таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надало жодних належних та допустимих доказів на підтвердження закриття рахунку за договором вкладу № SAMDN8071 та виплати відсотків за ним - довідок, детального розрахунку за депозитом тощо. Крім того, факт невиконання своїх зобов`язань щодо повернення суми вкладів та відсотків підтверджується також посиланням АТ КБ «ПриватБанк» на те, що 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладанням додаткової угоди 18 листопада 2014 року.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважав наявними правові підстави для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми вкладів

у розмірі 30 000,00 доларів США і 50 000,00 доларів США та процентів

за депозитним вкладом № SAMDN8071 за період із 22 квітня

2013 року (дата укладання договору) до 24 серпня 2017 року (звернення до суду) у розмірі 10 402,19 доларів США та за депозитним вкладом

№ SAMDN9367 за період із 13 вересня 2013 року (дата укладання договору) до 24 серпня 2017 року (звернення до суду) у розмірі

15 791,78 доларів США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 лютого 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Куценка О. В. звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року

та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, у якій просить у частині позовних вимог, що стосуються договору вкладу

№ SAMDN9367 від 13 вересня 2013 року, оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову,

а у частині позовних вимог, що стосуються договору вкладу № SAMDN8071 від 22 квітня 2013 року, постанову апеляційного суду скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Святошинського районного суду м. Києва. У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року відмовлено.

У квітні 2021 року матеріали справи № 759/13766/17 надійшли до Верховного Суду.

16 травня 2022 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про зупинення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2022 року касаційне провадження зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/26746/17-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 760/3445/15-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 та інших, у яких вказано про необхідність перевірки виплати грошових коштів вкладнику, а також здійснення перевірки належності відповідача та обґрунтованості позову.

Суди не звернули належної уваги на те, що у зв`язку з укладанням

17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору про переведення боргу із подальшим укладанням додаткової угоди до договору, банк не несе будь-яких зобов`язань за договорами вкладу, новим боржником є ТОВ ФК «Фінілон», а тому позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції повно та всебічно не дослідив обставини справи щодо розірвання депозитного договору № SAMDN8071 від 22 квітня 2013 року, не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, довідці, в якій міститься інформація про дату розірвання договору та закриття банківського рахунку.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 22 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», уклали договір депозиту № SAMDN8071, вклад «Стандарт». Зазначений договір було укладено у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Сімферополі АР Крим на наступних умовах:

- термін оформлення внеску: 92 дні - до 22 липня 2013 року включно;

- для обслуговування платежів за договором у АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито особовий рахунок, на який був зарахований внесок;

- розмір внеску - 30 000,00 доларів США;

- розмір відсотків за договором - 8 % річних, для зарахування відсотків за вкладом було відкрито картковий рахунок, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць (а. с. 10 т. 1).

Пунктом 9 договору вкладу передбачено, у сторін договору є право розірвати договір достроково, сповістивши про це іншу сторону письмово за два банківські дні.

У матеріалах справи міститься заява від 23 липня 2013 року про розірвання договору № SAMDN8071 від 22 квітня 2013 року (а. с. 74 т. 1), на підставі якої АТ КБ «ПриватБанк» видано довідку від 29 листопада 2018 року про те, що вказаний договір за заявою ОСОБА_1 розірвано, рахунок закрито, залишок коштів - 0,00 доларів США (а. с. 73 т. 1).

13 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір депозиту

№ SAMDN9367, вклад «Стандарт». Зазначений договір було укладено у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Сімферополі АР Крим на наступних умовах:

- термін оформлення внеску: 366 днів - до 13 вересня 2014 року включно;

- для обслуговування платежів за договором у АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито особовий рахунок, на який був зарахований внесок;

- розмір внеску - 50 000,00 доларів США;

- розмір відсотків за договором - 8 % річних, для зарахування відсотків за вкладом було відкрито картковий рахунок, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць (а. с. 8 т. 1).

Пунктом 9 договору вкладу передбачено, що у сторін договору є право розірвати договір достроково, сповістивши про це іншу сторону письмово

за два банківські дні.

ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогами про повернення суми вкладів за вищевказаними договорами та суми нарахованих відсотків (а. с. 20, 21 т. 1). Вказані заяви банк отримав 19 липня 2017 року (а. с. 22 т. 1).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Звертаючись до суду із позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь із АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість

у загальному розмірі 106 193,97 доларів США, яка складається з: вкладу за договором № SAMDN8071 у розмірі 30 000,00 доларів США, вкладу за договором № SAMDN9367 у розмірі 50 000,00 доларів США; процентів за договором вкладу № SAMDN8071 у розмірі

10 402,19 доларів та процентів за договором вкладу № SAMDN9367 у розмірі 15 791,78 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення вкладів

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», уклали договір депозиту № SAMDN8071, вклад «Стандарт», на виконання якого позивач внесла на особовий рахунок 30 000,00 доларів США. Строк дії договору - до 22 липня 2013 року включно.

13 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір депозиту

№ SAMDN9367, вклад «Стандарт», на виконання якого позивач внесла на особовий рахунок 50 000,00 доларів США. Строк дії договору - до

13 вересня 2014 року включно.

АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження повернення вкладів, закриття рахунків за договорами вкладів та виплати відсотків за ними (довідок, детального розрахунку за депозитами тощо).

Ураховуючи, що факт укладення договорів банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за договорами банківських вкладів позивачу на її вимогу не виплачені, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про їх стягнення у примусовому порядку. При цьому апеляційний суд, оцінивши подані докази, зробив висновок про те, що заява ОСОБА_1 від 23 липня 2013 року та довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 29 листопада

2018 року не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту повернення вкладу позивачу та виконання заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно не дослідив обставини справи, не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, довідці, в якій міститься інформація про дату розірвання договору та закриття банківського рахунку, є безпідставними, не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи Верховним Судом.

Щодо належного відповідача у справі

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки ОСОБА_1 не надавала згоди на переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/49871/18-ц.

За таких обставин обґрунтованим та правильним є висновок, що саме

АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі, а тому доводи касаційної скарги у цій частині не є прийнятними.

Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування вкладами

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України

і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти

не нараховуються».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що вимога позивача повернути вклад відповідає нормі частини третьої статті 651 ЦК України, згідно з якою у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним (див. постанови Верховного Суду

від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 10 травня 2023 року

у справі № 522/5513/19).

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) вказано, що у справі, яка переглядається, позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано

13 листопада 2014 року, тобто договір вважається розірваним з урахуванням положення пункту 5 договору, за яким у сторін є право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору), а саме - 15 листопада 2014 року. Встановивши, що договір депозиту є розірваними з 15 листопада 2014 року, суди не врахували, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19) зазначено, що у справі, яка переглядається: - у пункті 16 договору від 12 березня 2010 року № SAMDN3980 (вклад «Депозит VIP») сторони домовилися, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору»; - суд першої інстанції встановив, що вимога щодо розблокування депозитних рахунків та повернення суми вкладів і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договору, була заявлена позивачем у претензії від 14 лютого

2015 року, яку банк отримав 24 лютого 2015 року; - правильним є висновок судів про те, що договір банківського вкладу від 12 березня 2010 року вважається розірваним із 26 лютого 2015 року на письмову вимогу вкладника.

Таким чином, у випадку звернення вкладника із заявою про повернення вкладу, договір є відповідно розірваним, у зв`язку з чим договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У справі, що переглядається, положеннями укладених між сторонами договорів банківського вкладу (депозиту) передбачено право дострокового розірвання укладеного правочину у випадку надіслання відповідного повідомлення за два банківських дні до дня розірвання договору (пункт 10 договору банківського вкладу № SAMDN8071 від 22 квітня

2013 року, пункт 9 договору банківського вкладу № SAMDN9367 від 13 вересня 2013 року). Якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив банку про повернення коштів, вклад автоматично продовжується ще на один строк.

23 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, у якій просила виплатити вклад за договором від 22 квітня 2013 року № SAMDN8071 (а. с. 74 т. 1). Відповідач не заперечує про отримання ним вказаної заяви. У свою чергу, позивачем не доведено належними і допустимим доказами твердження про те, що підпис на цій заяві виконано іншою особою.

Отже, по закінченню строку вкладу (3 місяці) вкладник заявила банку про бажання отримати свої кошти, тому строк вкладу автоматично не був продовжений.

Таким чином, ураховуючи умови укладеного між сторонами договору та факт звернення вкладника із заявою про повернення грошових коштів, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції в частині визначення періоду нарахування відсотків із дати укладання договору до дня звернення до суду із позовною заявою.

Із відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти за розміщення коштів на депозитному рахунку за період із 23 квітня 2013 року (наступний день після укладення договору відповідно до положень п. 2 договору) по 22 липня 2013 року включно (термін нарахування процентів за положеннями договору). Таким чином, стягненню підлягають проценти за договором банківського вкладу від 22 квітня 2013 року № SAMDN8071 у розмірі 598,36 доларів США (30 000,00 доларів США * 8 % * 91 / 365 днів).

10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, у якій просила розірвати договір банківського вкладу від 13 вересня 2013 року № SAMDN9367 (а. с. 21 т. 1). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення вказана заява отримана АТ КБ «ПриватБанк»

19 липня 2017 року (а. с. 22 т. 1).

Вимога позивача розірвати договір та повернути вклад відповідає нормі частини третьої статті 651 ЦК України, згідно з якою у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Пунктом 2 договору банківського вкладу від 13 вересня 2013 року

№ SAMDN9367 передбачено нарахування процентів за договором

із першого робочого дня після укладання договору за кожен календарний день. Оскільки договір укладено 13 вересня 2013 року (п`ятниця), а тому першим робочим днем, від якого починають нараховуватися відсотки,

є 16 вересня 2013 року.

У пункті 9 вказаного договору сторони погодили право дострокового розірвання договору при повідомленні іншої сторони за два дні до моменту його розірвання.

Таким чином, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти за розміщення коштів на депозитному рахунку за період із 16 вересня

2013 року до 21 липня 2017 року у сумі 15 386,30 доларів США

(50 000,00 доларів США * 8 % * 1 404 / 365 днів).

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за депозитними вкладами, проте помилився щодо періоду їх нарахування, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду у зазначеній частині підлягає зміні.

Доводи касаційної скарги, спрямовані на скасування рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки вказане рішення вже скасовано судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договорами банківських вкладів у розмірі 95 984,66 доларів США, яка складається: за договором від 22 квітня

2013 року № SAMDN8071 30 000,00 доларів США - вклад,

598,36 доларів США - відсотки; за договором від 13 вересня 2013 року

№ SAMDN9367 50 000,00 доларів США - вклад, 15 386,30 доларів США - відсотки.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання

про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У цій справі ОСОБА_1 понесла витрати на сплату судового збору в розмірі 20 384,20 грн. АТ КБ «ПриватБанк» сплатив 29 921,00 грн судового збору.

Позов ОСОБА_1 задоволено на 90 %.

Отже, зміні підлягає також розмір стягнутого судом апеляційної інстанції судового збору з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .

Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну постанови апеляційної інстанції та часткове задоволення позову, слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати зі сплати судового збору в розмірі (20384,20*90%-29921*10%) 15 353,68 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно,

але допущено неправильне застосування норм матеріального права у частині позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає зміні у зазначеній частині.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року змінити, зменшити розмір заборгованості за договорами банківських вкладів, яка підлягає стягненню з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 із 106 193,97 доларів США до 95 984,66 доларів США.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 353 (п`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн 68 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук