Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1831/22

Номер провадження: 2/511/56/23

29 травня 2023 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Теренчук Ж. В.,

секретаря судового засідання Ніколас С.О.,

представника позивачів адвоката Корой М.Д.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Роздільна Одеської області в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , орган опіки та піклування виконком Роздільнянської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та її доньки, в якому просять визнати їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - житловим будинком з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 , належного їм на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.02.2011 року №431, так як вони не є членами їх сім`ї і з лютого 2020 року в будинку не проживають.

Свої вимоги мотивували тим, що вони з 26 квітня 1995 року перебувають у шлюбі і їм на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 .

У позивачки ОСОБА_6 від іншого чоловіка є син ОСОБА_5 , який перебував з відповідачкою ОСОБА_1 у шлюбі з 20 жовтня 2016 року . Шлюб між ними розірвано рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.07.2020 року у справі № 511/1188/20, що набрало законної сили 01.09.2020 року.

Від цього шлюбу з її сином у відповідачки ОСОБА_1 є неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час вказаного шлюбу позивачі надали згоду на їх проживання та реєстрацію у належному їм будинку в результаті чого ОСОБА_1 з 20.10.2016 року, а її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.02.2017 року та по теперішній час зареєстровані у вказаному житловому будинку,

Окрім відповідачів, ніхто у будинку не був зареєстрований і тому відповідачі ніколи не були членами сім`ї позивачів, спільно з ними у будинку не проживали та не були пов`язані з позивачами спільним побутом.

Вважають, що відповідачі не набули право постійного користування належним позивачам будинком, незважаючи на тривалий час проживання в ньому та реєстрації за цією адресою і є тимчасовими мешканцями.

Фактично з лютого 2020 року без зняття з реєстрації відповідачка ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_7 вибула і вивезла всі свої речі з цього житлового будинку і до цього часу у ньому більше не з`являлася, таким чином не проживають за місцем своєї реєстрації з лютого 2020 року безперервно по теперішній час, їхніх особистих речей у будинку немає, в утриманні будинку вони будь-якої участі не приймають та не ставляться до вказаного житлового будинку як до свого постійного місця проживання.

За наявною інформацією, відповідачі на теперішній час постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_2 29.07.2022 року на фактичну адресу проживання відповідачів рекомендованим листом направляв письмову пропозицію добровільно знятися з реєстрації , ОСОБА_1 її отримала особисто 02.08.2022 року, проте до цього часу не виписалась із житла.

Реєстрація відповідачів у будинку позивачів створює їм перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, вони мають намір продати вказаний будинок.

Оскільки фактичні обставини справи свідчать про те, що позивачі є власниками житлового будинку, у якому не проживають і не зареєстровані, згоду на проживання відповідачів надали в період перебування відповідачки в шлюбі з сином позивачки, відповідачі спільним побутом із позивачами не були пов`язані, тому вважають, що право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Просили позовні вимоги задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право на користування належним їм будинком.

22.11.2022 року відповідач ОСОБА_1 надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона не визнає позов щодо визнання її та доньки втратившими право на користування житлом, належним позивачам, та зазначила, що вона дійсно з 20 жовтня 2016 року перебувалал у шлюбі зі ОСОБА_5 . В шлюбі у нас народилась донька ОСОБА_4 . Після того як вони одружилися, батьки ОСОБА_5 запропонували проживати у належному їм будинку по АДРЕСА_1 . 20 жовтня 2016 року надали згоду на її реєстрацію в будинку, а після народження ІНФОРМАЦІЯ_2 доньки ОСОБА_7 дали згоду на реєстрацію дитини. Також заявили, що будинок буде оформлено на онуку.

При заселенні будинок потребував ремонту. Вона витратила всі кошти, які були отримані на дитину у будинок, зробила ремонт, придбала меблі та побутову техніку. Приблизно наприкінці січня 2020 року вона з чоловіком посварилися та в лютому 2020 року вона з дитиною поїхала проживати до с. Цебрикове Роздільнянського району Одеської області до батьків, так як спільне її проживання з чоловіком стало загрозливим для неї та для дитини. Крім носильних речей, нічого зі спільно нажитого майна вона не забирала. 30 липня 2020 року Роздільнянським районним судом Одеської області шлюб між ними було розірвано.

Таким чином поділ спільного майна не відбувся, вартість будівельних матеріалів витрачених на ремонтні роботи для облаштування будинку, їй не відшкодована. Вона особистого житла не має, зареєструвати дитину за іншою адресою у неї не має можливості. Тому просила в позові відмовити.

07.11.2023 року адвокат Корой І.Д. надав заперечення на висновок органу опіки та піклування від 22.02.2023 року (а.с.108), яким визнано недоцільним позбавлення права користування житлом неповнолітньої ОСОБА_4 , в якому просив суд не приймати до уваги даний висновок суду при винесенні рішення у справі, так як не доведено у справі участь відповідачки у ремонті будинку.

Далі, як вбачається із пояснень відповідачки та акту обстеження умов проживання відповідачів, вони проживають в АДРЕСА_3 без реєстрації вже більше двох років, відтак відповідачка має житло, яке використовує для постійного проживання. Відповідачка не надала доказів неможливості реєстрації за вказаною адресою її та дитини. Також проаналізувавши законодавство України, просив звернути увагу, що відсутність реєстрації місця проживання дитини не створює перешкод дитині в здобутті освіти.

11.04.2023 року виконком Роздільнянської міської ради Одеської області надав суду пояснення у справі, в яких просили відмовити в задоволенні позову щодо визнання втратившими право на користування житлом неповнолітньої ОСОБА_4 , так як дитина не має іншого житла і місця реєстрації, а зняття її з реєстрації за вказаною адресою призведене до порушення прав дитини, гарантованих національним та міжнародним законодавством.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 27.09.2022 року провадження у справі відкрито і призначено підготовче судове засідання. (а.с.25)

Ухвалою суду від 12.10.2022 року розгляд справи продовжено в режимі відеоконференцзв`язку. (а.с.36)

Ухвалою суду від 31.01.2023 року зобов`язано орган опіки та піклування надати висновок про доцільність визнання втратившою право на користування житлом неповнолітньою ОСОБА_4 (а.с.84)

Ухвалою суду від 18.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с.126)

Позиції сторін в в судовому засіданні.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися.

Представник позивачів - Корой І.Д. , який приймав участь в розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Вважає вимоги позивачів законними, так як останні є власниками будинку по АДРЕСА_1 і їх право власності відповідачами порушується. Відповідачка та її донька не є членами їх сім`ї в розумінні житлового законодавства України, син відповідачів ОСОБА_5 також в даному будинку не зареєстрований і не проживає, в лютому 2020 року відповідачка з дитиною покинули вказане житло і в ньому не проживають, витрат на його утримання не несуть, мають інше місце проживання, де не бажають реєструватися. Тому просили визнати їх втратившими право на користування житлом. Просив не приймати до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_4 житлових прав на будинок, так як дитина повинна проживати з батьками, а будинок позивачів не є їх місцем проживання. Зокрема у ОСОБА_1 є постійне житло.

Відповідач ОСОБА_4 просила в позові відмовити, так як вони з донькою не мають власного житла і не мають можливості зареєструвати своє місце проживання. Вони проживають в будинку її брата, вона також має батьків, однак ті не бажають реєструвати її та доньку у власному житлі. Також суду показала, що вони з ОСОБА_9 були в шлюбі, а потім той почав зловживати алкоголем, піднімав на неї руку і вона вимушена була піти з дому. З лютого 2020 року вона проживає в с.Цебрикове, між тим вважає, що право користування житлом не втратила.

Судом по справі встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 26 квітня 1995 року перебувають у шлюбі, який був зареєстрований актовим записом № 4, складеним 26.04.1995 року Ленінською сільською радою Фрунзівського району Одеської області, після чого позивачці ОСОБА_3 її дошлюбне прізвище ОСОБА_10 було змінене на ОСОБА_11 .(а.с.7)

Позивачам на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , який оформлений за позивачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.02.2011 року за реєстром № 431 приватного нотаріуса Л.М.Патраманської Роздільнянського районного нотаріального округу.(а.с.8)

На підставі цього договору право власності позивача ОСОБА_2 на будинок зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.03.2011 року за реєстраційним номером 32802697.(а.с.10)

Позивачі не проживали і не були зареєстровані у цьому будинку, про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.08.2019 року за №№ 986 і 987, за якими позивачі зареєстровані за адресою: с. Торосове Захарівський район Одеська область - ОСОБА_2 з 15.01.1994 року по теперішній час, а ОСОБА_3 з 14.12.1998 року по теперішній час.(а.с.11, 12).

Третя особа у справі - ОСОБА_12 є сином ОСОБА_3 від іншого чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про його народження.(а.с.13)

ОСОБА_5 перебував з відповідачкою ОСОБА_1 у шлюбі, який був зареєстрований Роздільнянським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 20 жовтня 2016 року актовим записом № 189, та розірваний рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.07.2020 року у справі № 511/1188/20, що набрало законної сили 01.09.2020 року.(а.с.14)

Від цього шлюбу у відповідачки ОСОБА_1 є неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження дитини.(а.с. 62)

Під час шлюбу сина позивачки ОСОБА_3 з відповідачкою ОСОБА_1 , позивачі надали згоду на її проживання та реєстрацію у належному їм будинку, в результаті чого ОСОБА_1 з 20.10.2016 року, а її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.02.2017 року та по теперішній час зареєстровані у вказаному житловому будинку, що підтверджено випискою з погосподарської книги № 1 с. Нові Чобручі, виданою 05.07.2022 року Чобручанським старостинським округом виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області.(а.с.16)

Зі змісту довідки вбачається, що окрім відповідачів, ніхто у будинку не був зареєстрований, в тому числі і його власники та ОСОБА_5 .

Фактично з лютого 2020 року без зняття з реєстрації відповідачка ОСОБА_1 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_4 вибула із даного будинку і в ньому не проживає,

Відповідно до довідки № 69 від 14.07.2022 року, виданої старостою Чобручанського старостинського округу, ОСОБА_1 з донькою вибула з місця проживання і вивезла всі свої речі з цього житлового будинку і до цього часу у ньому більше не з`являлася. Вказані особи не проживають за місцем своєї реєстрації з лютого 2020 року безперервно по теперішній час, їхніх особистих речей у будинку немає, в утриманні будинку вони будь-якої участі не приймають та не ставляться до вказаного житлового будинку як до свого постійного місця проживання.(а.с.17)

Ця довідка видана на підставі акту щодо фактичного непроживання особи від 1 липня 2022 року, складеного депутатом Роздільнянської міської ради Роздільнянського району Одеської області Марченко С.Л.з участю жителів села Нові Чобручі ОСОБА_13 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_14 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_15 ( АДРЕСА_6 , які особисто знали відповідачів та яким зазначені в акті обставини особисто відомі. Підписи осіб, що склали та підписали вказаний акт посвідчені старостою Чобручанського старостинського округу Роздільнянської міської ради Одеської області з прикладенням відтиску печатки цього старостинського округу.

В акті також зазначено, що за наявною інформацією, відповідачі на теперішній час постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Дані обставини підтверджено в акті обстеження умов проживання ОСОБА_1 , складеного працівниками служби у справах дітей Роздільнянської міської ради під час надання висновку щодо доцільності визнання втратившою право на житло неповнолітню ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_7 проживають за адресою: АДРЕСА_2 в придатних для проживання умовах вдвох. (а.с.124)

Позивач ОСОБА_2 29.07.2022 року на фактичну адресу проживання відповідачів рекомендованим листом направляв пропозицію невідкладно звернутися до Роздільнянської територіальної громади Одеської області із заявою про зняття із зареєстрованого місця проживання обох відповідачів у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Вказану письмову пропозицію відповідачка ОСОБА_1 отримала особисто 02.08.2022 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Під час слухання справи судом отримано висновок органу опіки та піклування виконком Роздільнянської міської ради , затверджений рішенням виконкому Роздільнянської міської ради від 22.02.2023 року за №55, відповідно до якого орган опіки та піклування виходячи з обставин даної справи вважає недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .(а.с.92)

Нормативно -правове обгрунтування та висновки суду.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , який оформлений за позивачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.02.2011 року за реєстром № 431 приватного нотаріуса Л.М.Патраманської Роздільнянського районного нотаріального округу.

Відтак позивачі є власниками даного нерухомого майна і мають право звертатися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні належним їм майном, тобто є належними позивачами у справі.

В пункті 34 Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.

Так відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші? ? ? ?не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.Тобто Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Також нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи,? які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

?Таким чином право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа? ? є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Судом встановлено і сторони не оспорювали ці обставини, що під час шлюбу сина ОСОБА_5 та ОСОБА_1 позивачі надали згоду на проживання ОСОБА_1 та реєстрацію у належному їм будинку в результаті чого ОСОБА_1 з 20.10.2016 року, а її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.02.2017 року та по теперішній час зареєстровані у вказаному житловому будинку.

Відповідно відповідачка ОСОБА_1 є колишньою невісткою ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 є онукою позивачки ОСОБА_3 . Позивачеві ОСОБА_2 відповідачі взагалі не є родичами.

Із змісту наданої довідки та виписки з погосподарської книги № 1 по селу Нові Чобручі, виданої 05.07.2022 року Чобручанським старостинським округом виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області позивачі у належному їм будинку не були зареєстровані, а зареєстровані та проживали відповідно до наданих доказів в с. Торосове Захарівський район Одеська область.

Відтак, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 не є членами сім`ї по відношенню до позивачів в розумінні ст.64 Житлового кодексу України, так як не входять до переліку осіб, які є членами сім`ї власників житла, крім цього постійно однією сім`єю не проживали та спільного господарства з ними не вели, сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, договору найму жилого приміщення між ними не укладалося.

Відтак, житлові гарантії, встановлені ст.156 ЖК України для членів сім`ї власника житла або колишніх членів сім`ї власника житла, на відповідачів не поширюються.

Тому дані правовідносини регулюються нормами ЦК, якими встановлено право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1,2 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Так судом під час дослідження матеріалів справи та шляхом опитування сторін встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 разом з донькою не проживають в спірному будинку з лютого 2020 року, місцем їх проживання АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження умов проживання відповідачів, складеним органом опіки та піклування. .

Не проживає в будинку позивачів і батько ОСОБА_16 - ОСОБА_5 . Ніхто із них витрат по утриманню жила позивачів не несе, примусово до будинку не вселявся.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Відповідачка ОСОБА_1 в суді повідомила, що вона в лютому 2020 року пішла із сім`ї, так як ОСОБА_5 випивав та вчиняв домашнє насилля в сім"ї, з того часу вона проживає в будинку брата в с.Цебрикове разом з дитиною, вселитися до будинку позивачів не намагалася і таких намірів не має, проте під час проживання в ньому затратила грошові кошти на його ремонт, так як власники будинку мали намір залишити цей будинок онуці. Після її від`їзду відшкодувати понесені витрати на ремонт позивачі відмовляються. Вона не має можливості зареєструвати дитину в іншому місці, так як не має власного житла.

Однак судом встановлено, що між сторонами не існує судового спору з таким предметом позову, тобто позивачка заявлені витрати на утримання житла в установленому законом порядку до відповідачів не заявила, що свідчить про безпідставність цих аргументів у суді.

Тому суд вважає, що є всі підстави для визнання втратившою право на користування будинком позивачку - ОСОБА_1 з лютого 2020 року, так як вона в даному будинку не проживає, витрат на його утримання не несе, втратила інтерес до цього житла і не має намірів використовувати його для власного проживання, майже три роки проживає в іншому місці.

Також суд вважає, що належить визнати втратившою право на користування будинком і малолітню ОСОБА_4 з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Також відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягла 10-ти річного віку, а відтак місцем її проживання є місце проживання її батьків, таким чином остання має право проживати або з матір`ю ОСОБА_1 або з батьком ОСОБА_5 .

Будинок позивачів не є власністю та місцем проживання її батьків.

Також під час розгляду справи встановлено, що з лютого 2020 року дівчинка постійно проживає з матір`ю в с.Цебрикове Великомихайлівського району Одеської області, де і навчається. Вказані особи не проживають за місцем своєї реєстрації з лютого 2020 року безперервно по теперішній час, їхніх особистих речей у будинку немає, в утриманні будинку вони будь-якої участі не приймають та не ставляться до вказаного житлового будинку як до свого постійного місця проживання.

Відтак, суд ввжажає, що її також належить визнати втратившою право на користування будинком позивачів з лютого 2020 року.

Між тим, в матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування виконкому Роздільнянської міської ради Одеської області про недоцільність визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування будинком позивачів.

Даний висновок судом не прийнятий до уваги при прийнятті рішення з наступних підстав.

Так дійсно відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини.

Також , Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував два важливі висновки: дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання в спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом; - незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Відтак наведені правові висновки, а також право дитини на проживання в житловому приміщенні, стосується визнання дитини втратившою право на користування житлом саме одного із батьків, тоді як будинок в якому зареєстрована ОСОБА_4 не є житлом її батьків, а є житлом її бабусі та чоловіка бабусі.

Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 втратили право на проживання в належному позивачам будинку, так як не використовують його для проживання більше 6-ти місяців без поважних причин, витрат по його утриманню не несуть , а тому суд вважає, що право на користування будинком втратили з лютого 2020 року.

Дане рішення суду є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за даною адресою.

На підставі ст. 81, 89, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою , що втратила право на користування житловим будинком з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.02.2011 року №431 , - з лютого 2020 року.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою , що втратила право на користування житловим будинком з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.02.2011 року №431 , - з лютого 2020 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення . Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ж. В. Теренчук