Справа № 206/1906/23
Провадження № 2/206/694/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2023 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Сливчук В.В.

позивача ОСОБА_1

законного представника ОСОБА_2

представника законного представника ОСОБА_3

представника відповідача Гущини М.С.

представника третьої особи Воднєвої Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_1 до Органу місцевого самоврядування - Дніпровська міська рада, треті особи зі сторони відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування жилим приміщенням та заборони чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням, -

І. Стислий виклад позиції позивача, представників позивача, відповідача та третьої особи.

ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування жилим приміщенням та заборони чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням неодноразово поданих заяв про їх уточнення, зазначила, що її рідний син ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпро. В свідоцтві про народження сина є запис про матір - ОСОБА_2 , та запис про його батька - ОСОБА_5 , який зроблений відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері у закладі охорони здоров`я. Фактично біологічним батьком її сина був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпро, та з яким ОСОБА_2 мешкала за його постійним місцем реєстрації і проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15.09.2005 по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , та продовжувала проживати в неприватизованій квартирі за адресом: АДРЕСА_1 , до кінця жовтня 2018 року, спільно із малолітнім сином ОСОБА_7 . З жовтня 2018 року ОСОБА_2 стала мешкати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 в неприватизованій квартирі, де, також, тимчасово став мешкати ОСОБА_1 . В зазначеній квартирі вони не зареєстровані, оскільки не отримали на це дозволу від всіх наймачів квартири. Будь-якого житлового приміщення у приватній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 немає. В зазначену спірну квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 вселилася, як член сім?ї, з дозволу всіх зареєстрованих та проживаючих в ній: ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент вселення в спірну квартиру - 15.09.2005, ОСОБА_2 була і є зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_10 і в ньому зареєстровано вісім громадян. 3 моменту народження ОСОБА_1 , також, з дозволу його батьків та рідної бабусі, ОСОБА_9 , був вселений, як член сім?ї, за зареєстрованим місцем фактичного проживання його біологічного батька ОСОБА_6 та продовжує на теперішній час користуватися спірним житлом, оскільки вважає, що це його постійне місце проживання і він ніколи не втрачав з ним зв`язок. При тимчасовій його відсутності, у зв`язку з малолітнім віком і зміною місця фактичного проживання ОСОБА_2 , ставився до зазначеного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При житті ОСОБА_6 визнавав ОСОБА_1 своїм рідним сином, опікувався та виховував його, не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, проживав разом з ним та ОСОБА_2 , вів з ними спільне господарство. Під час реєстрації народження в органах реєстрації актів цивільного стану притягувався до кримінальної відповідальності і до нього застосовувалася міра запобіжного заходу - тримання під вартою, тому не зміг подати заяву про визнання батьківства. Але, така заява ОСОБА_2 та ОСОБА_6 була складена і ним підписана, але не прийнята в РАЦС, оскільки на заяві відсутні дати. ОСОБА_1 постійно відвідував бабусю, користувався спірним житлом, під час навчання постійно робив домашні завдання у спірній квартирі, йому допомагала в цьому бабуся, і він періодично залишався на ніч у спірній квартирі, що вказує, що він вважав спірне житло своїм постійним місцем проживання. Крім того, ОСОБА_1 , якого рідним внуком визнавала ОСОБА_9 , підтримував бабусю уходом та матеріально, з допомогою ОСОБА_2 , до дня її смерті. Фактично, після захворювання бабусі у 2022 році, всі тяготи за уходом за бабусею взяв на себе ОСОБА_1 та постійно мешкав з нею до дня смерті та забезпечував її ліками під час знаходження ОСОБА_9 у лікарні, мав вільний доступ до житла і ключі від вхідних дверей. ОСОБА_9 при житті ніколи не скаржилася в будь-які органи на дії ОСОБА_1 , який продовжує на даний час мешкати без реєстрації в спірній квартирі, оскільки ніде не зареєстрований по теперішній час і не має іншого житла, в тому числі у своїй приватній власності. Всі тяготи по похованню ОСОБА_9 взяли на себе ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить наявність всіх документів щодо причин смерті та про поховання померлої. Інших рідних дітей, крім померлого ОСОБА_6 , у ОСОБА_9 не було. Враховуючи вищевикладене, просили: встановити факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з 15.09.2005 до 05.09.2014, в квартирі АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м., що необхідно для підтвердження факту батьківства померлого щодо неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вселення в спірну квартиру з дня народження, як члена сім`ї; встановити факт батьківства ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпро по відношенню сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпро та включити ці данні в актовий запис про народження ОСОБА_1 , що необхідно для підтвердження його права користування жилим приміщенням - двох кімнатною квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м. з дня народження, яка знаходиться у комунальній власності; визнати за неповнолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування жилим приміщенням - двох кімнатною квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м., яка знаходиться у комунальній власності, з дня народження - з 27.02.2007, та заборонити чинити йому перешкоди в користуванні зазначеним житловим приміщенням (а.с. 1-10, 97-105, 116-123).

Не визнаючи позовні вимоги та не погоджуючись із викладеними у позові обставинами, представник відповідача подала до суду відзив в якому зазначила, що повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с. 133-138).

ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що її позовні вимоги регулюються Сімейним кодексом України, Житловим кодексом України, Книгою першою та п`ятою ЦК України та ЦПК України і зводяться до визнання за неповнолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування жилим приміщенням - двох кімнатною квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м., яка знаходиться у комунальній власності, з дня народження - з 27.02.2007, оскільки в цій квартирі мешкає та проживав без реєстрації місця проживання разом зі ОСОБА_2 , його біологічним батьком - ОСОБА_6 та бабусею - ОСОБА_9 , які вже померли (а.с. 145-147).

Представником відповідача було подано додаткові письмові пояснення, згідно яких Дніпровська міська рада вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б із достовірністю підтверджували, що ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_6 спільно проживали й вели спільне господарство до народження ОСОБА_1 , спільно виховували та утримували дитину, а також того, що померлий за життя визнавав його своїм сином, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Таким чином, Дніпровська міська рада вважає, що оскільки позивач не скористався своїм правом звернутися до суду із клопотанням про призначення судової експертизи, яка достовірно підтверджувала факт батьківства, а саме кровного зв`язку померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для задоволення позову. Щодо визнання за неповнолітнім ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням та заборони чинити йому перешкоди в користуванні зазначеним житловим приміщенням ДМР зазначає, що позивач не наводить жодних обставин, які могли б підтвердити порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів з боку ДМР (а.с. 186-194).

Представником позивача подано заяву, в якій зазначено, що відповідачем не подано будь-яких належних і допустимих доказів, які б вказували на надуманість позовних вимог позивача і спростовували докази щодо встановлення батьківства, спільного проживання з батьками і бабусею за спірною адресою та його права користування спірним житлом, які долучені до позову стороною позивача і надані в розпорядження відповідача. Окрім того зазначає, що тривалий час проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру житлом цієї особи. Також, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювати таку згоду (а.с. 198-203).

Від представника третьої особи Самарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшла заява в якій остання просить суд розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує та просить винести рішення згідно чинного законодавства.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та адвокат Тихонський В.Г. підтримали обставини, викладені в позовних заявах та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи Воднєва Н.В. в судовому засіданні просила суд прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства. Разом з тим, зазначила, що ОСОБА_2 під час реєстрації народження дитини зареєструвала дитину як мати одиначка, а батько був записаний зі слів матері, таке рішення надавало матері право отримувати грошову допомогу від держави. ОСОБА_6 помер у 2014 році, на той момент дитині вже виповнилося 7 років, але дитина реєстрації ні за вказаною адресою, ні за адресою реєстрації матері не має що суперечить вимогам законодавства. Після смерті ОСОБА_9 квартира залишається у власності ДМР та є комунальною власністю. Також, представник третьої особи звернула увагу суду, що дитина проживає фактично на дві адреси, що підтверджується словами матері та свідків. З приводу реєстрації дитини ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_6 не зверталися. Представник третьої особи не може підтвердити того факту, що ОСОБА_1 вселився в спірну квартиру з моменту народження як член сім`ї наймачів, оскільки складання актів обстеження умов проживання для фіксування місця проживання дитини ні за вказаною адресою, ні за іншою не проводилося.

Також, за заявою сторони позивача в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

01.05.2023 законним представником в інтересах неповнолітнього позивача до суду подано дану позовну заяву з додатками та заявою про забезпечення позову (а.с. 1-85).

02.05.2023 ухвалою суду у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 89-90).

03.05.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачеві надано строк 5 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків (а.с. 92).

08.05.2023 законним представником в інтересах неповнолітнього позивача подано уточнену позовну заяву (а.с. 97-106).

09.05.2023 відкрито провадження у справі, витребувано докази та призначено підготовче судове засідання на 12.06.2023 (а.с. 107).

18.05.2023 законним представником в інтересах неповнолітнього позивача подано заяву, якою уточнено позовні вимоги та обставини на їх обґрунтування (а.с. 115-126).

19.05.2023 до канцелярії суду від ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла відповідь (а.с. 127).

24.05.2023 начальник Самарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без участі представника та винести рішення згідно чинного законодавства (а.с. 128).

29.05.2023 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 133-143).

30.05.2023 від законного представника в інтересах неповнолітнього позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 145-156).

12.06.2023 закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 27.06.2023 (а.с. 157-158).

27.06.2023 судовий розгляд відкладено на 26.07.2023 (а.с. 162).

25.07.2023 представником позивача подано клопотання про поновлення підготовчого засідання, в задоволенні якого було відмовлено (а.с. 171-172).

26.07.2023 проведено розгляд справи по суті, під час якого заслухано вступні слова учасників процесу, відповіді на питання, допитано свідків, досліджено копії письмових доказів, зобов`язано представника відповідача надати додаткові письмові пояснення та оголошено перерву для виклику свідка на 09.08.2023 (а.с. 179-182).

01.08.2023 до канцелярії суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення (а.с. 186-195).

04.08.2023 до канцелярії суду від представника законного представника надійшла заява (а.с. 198-209).

09.08.2023 судом допитано свідка, заслухано пояснення представника третьої особи та додаткові пояснення представника відповідача, закінчено з`ясування обставин справи та заслухано виступи в судових дебатах (а.с. 219-221).

09.08.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 222).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , зроблено запис за № 887 (а.с. 67).

23.06.1977 розірвано шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 (а.с. 49).

27.11.1981 укладено шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 (а.с. 50).

Відповідно до копії ордеру № 1141 від 15.11.1985, виданий ОСОБА_16 , родина якого складається з трьох осіб, на право зайняття 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_4 (а.с. 51).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_16 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 17.08.1990 (а.с. 47).

Відповідно до копії паспорта НОМЕР_5 , адреса проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 24.02.2004 - АДРЕСА_5 (а.с. 11). Що також підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 94).

До того ж з копій довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №№ 1857, 2868, за адресою: АДРЕСА_3 до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , всього 8 осіб (а.с. 31, 200).

Згідно копії свідоцтва про право власності від 30.10.1990 вбачається, що буд. АДРЕСА_3 належить ОСОБА_10 , тобто матері ОСОБА_2 та бабусі ОСОБА_1 (а.с. 32).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , батьком якого зазначений ОСОБА_5 та матір`ю - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 (а.с. 14). При цьому згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 9, відомості про батька ОСОБА_1 при народженні були зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , актовий запис № 839 (а.с. 48).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , копією лікарського свідоцтва про смерть № 235 та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с. 25, 26, 27).

Як вбачається з копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2474 від 10.11.2022, виданої уповноваженою особою головним спеціалістом Кайко Н.В. про те, що за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_9 , усього 1 особа (а.с. 54).

Як вбачається з копії особової справи учня НВО № 136 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_2 (а.с. 41).

Відповідно до копії ордеру на жиле приміщення № 004992 від 26.09.1998 виданий ОСОБА_23 право заняття в порядку обміну жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 62).

Як вбачається з копії подяки батькам від 2013 року виданої завідуючою ДНЗ № 351 ОСОБА_24 за активну участь у житті групи «СОНЯШНИЧОК» та дошкільного закладу № 351 висловлюється подяка ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 68).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру станом на 04.05.2023 ОСОБА_1 має адресу реєстрації - АДРЕСА_5 (а.с. 95).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В даному випадку, всі письмові докази подані до суду в копіях, при цьому на вимогу суду надати оригінали ОСОБА_2 до кінця судового розгляду так всі докази і не надала.

Так, суд відхиляє як належний та допустимий доказ копію заяви про визнання батьківства ОСОБА_6 (а.с. 18), оскільки заява не містить назви органу, до якого вона подавалась, дату її підписання, а також копія заяви дуже низької якості та на вимогу суду оригінал позивачем надано не було.

Так само суд відхиляє і копії актів від 29.04.2008 та 11.08.2008, копію довідки від 01.08.2008, копію довідки № 30 від 06.08.2012, копію довідки від 07.04.08 № 3/1-101 (а.с. 19, 20, 21, 52, 53), оскільки зазначені в них особи не допитані судом в якості свідків та суд має обґрунтовані сумніви щодо достовірності зазначених в них відомостей. До того ж, як зазначила ОСОБА_2 дані документи подавалися з єдиною метою залучення її громадським захисником Звягінцева Д.В. та отримання відповідних побачень з обвинуваченим.

Суд також відхиляє копію постанови слідчого від 13.06.2012 та дозволу на побачення (а.с. 22, 23), як неналежні докази, оскільки дані копії не може об`єктивно та беззаперечно підтверджувати зазначені в них обставини того, що ОСОБА_2 була цивільною дружиною ОСОБА_6 .

Крім того, 06.02.2013 у справі № 436/5259/12 Самарським районним судом міста Дніпропетровська була постановлена окрема ухвала щодо завідомо незаконних дій та грубого порушення КПК України слідчою ОСОБА_25 при вирішенні питання допуску ОСОБА_2 в якості громадського захисника Звягінцева Д.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Крім того, суд не приймає як докази: копії платіжних інструкцій за оплату відповідних послуг, де платником зазначено ОСОБА_9 (а.с. 33-37, 55-60, 76-79), копію довідки від 13.04.2023 № 209/22/271, (а.с. 38), копію характеристики від 30.05.2022(а.с. 39), копію договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 43-45), копію особового рахунку (а.с. 46), оскільки дані документи взагалі не стосуються предмету доказування.

Щодо показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , то суд відноситься до них критично, оскільки ці свідки є родичами, членами сім`ї, близькими особами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та вони прямо чи опосередковано зацікавлені в вирішенні справи на користь позивача, що викликає обґрунтовані сумніви у їх правдивості та достовірності. Аналогічного висновку слід прийти й щодо копії акту від 25.03.2023, підписаного ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_2 (а.с. 69-70).

Також, до позовної заяви долучено фототаблиці (а.с. 71-75), які суд вважає також не належними та недостатніми доказами на підтвердження позовних вимог позивача щодо проживання однією сім`єю та біологічного батьківства, оскільки фотознімки не містять дат та часу проведення фотозйомки, крім того на фототаблиці № 1 взагалі дитину на руках тримає свідок ОСОБА_11 .

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

V.I (Щодо встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з 15 вересня 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_9 , в квартирі АДРЕСА_4 ).

Правовий інститут шлюбу визнається як одне з найважливіших фундаментальних людських прав. Відповідно до законодавства України, реалізуючи право на особисту свободу, кожна людина має право на створення сім`ї та проживання в ній (ст. 4 Сімейного кодексу України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Частиною другою статті 21 СК України встановлено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведене узгоджуються із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21), та інших.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Юридичний факт установлюється у тому випадку, якщо від нього виникають, змінюються чи припиняються правовідносини.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Проте належних та достатніх доказів таких правовідносин, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, взаємних прав та обов`язків чоловіка та жінки, на підтвердження факту спільного проживання з померлим ОСОБА_6 до смерті останнього 05.09.2014 за період часу з 15 вересня 2005 року, ОСОБА_2 суду не надала.

Показання свідків, які є зацікавлені в результаті розгляду справи та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 із померлим ОСОБА_6 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить із того, що ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання саме у заявлений позивачем у позові період, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині, вказана позиція суду узгоджується з постановою Верховного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/23617/15-ц, провадження № 61-649 св 22.

Крім того, не можна залишити поза увагою і мету, з якою звернулась ОСОБА_2 до суду з такою вимогою, а саме для підтвердження факту батьківства померлого щодо неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вселення в спірну квартиру з дня народження, як члена сім`ї.

Отже, встановлення такого факту необхідне для підтвердження перед судом іншого факту та в подальшому отримання в непередбачений чинним законодавством спосіб права на проживання в квартирі, яка є комунальною власністю.

До того ж ОСОБА_6 у період з 15 вересня 2005 року до 05 вересня 2014 року був неодноразово засуджений до позбавлення волі та відбував призначені судом покарання, а також тримався під вартою під час досудового розслідування, що ставить під обґрунтовані сумніви доводи позивача щодо проживання однією сім?єю зі ОСОБА_6 в цей період.

V.IІ (Щодо встановлення факту батьківства ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпро по відношенню сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпро та включити ці данні в актовий запис про народження ОСОБА_1 ).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Положеннями статей 125, 126, 135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою.

Згідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Верховний Суд зазначає, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18.

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, провадження № 61-7126св22, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, провадження № 61-564св23.

У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19) зазначено, що «висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» («Калачова проти російської федерації», Kalachevav. russia, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Однак, стороною позивача умисно не було подано до суду відповідне клопотання про призначення та проведення відповідної посмертної судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, що також викликає у суду сумніви у добросовісності позивача та належності інших доказів.

Також, суд звертає увагу, що ОСОБА_6 за час життя не було вжито жодних дій та заходів з метою встановлення та підтвердження свого батьківства відносно ОСОБА_1 .

При цьому суд звертає увагу, що встановлення факту батьківства має також єдину мету - підтвердження/отримання права користування квартирою, яка знаходиться у комунальній власності.

До того ж ОСОБА_6 у період з 15 вересня 2005 року до 05 вересня 2014 року був неодноразово засуджений до позбавлення волі та відбував призначені судом покарання, а також тримався під вартою під час досудового розслідування, що ставить під обґрунтовані сумніви доводи позивача щодо біологічного походження ОСОБА_1 від

ОСОБА_6 IІІ (Щодо визнання за неповнолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування жилим приміщенням - двох кімнатною квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м., яка знаходиться у комунальній власності, з дня народження - з 27.02.2007, та заборони чинити йому перешкоди в користуванні зазначеним житловим приміщенням).

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частинами 1, 2 статті 64 ЖК України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Однак, доказів наявності такого спору суду не надано. При цьому представник відповідача підтвердила в судовому засіданні та письмових пояснень, що жодних перешкод в користуванні спірною квартирою зі сторони відповідача не здійснюється.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Саме такі висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року, справа № 6-60цс12.

Слід зауважити, що за життя ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_9 не було надано письмової згоди на вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в спірну квартиру. Також, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не ставили питання щодо реєстрації їхнього місця проживання за вказаною адресою.

При розгляді вказаної справи судом встановлено, що спірне житлове приміщення надавалося одноосібному його наймачеві, а саме померлому ОСОБА_16 . Встановлено, що позивач у спірному житловому приміщенні зареєстрований не був, на час смерті останнього наймача квартири - ОСОБА_9 , а був зареєстрований за іншою адресою, що підтверджується відомостями з єдиного державного демографічного реєстру (а.с.95) і належних доказів на отримання письмової згоди наймача на його вселення до спірної квартири не надав. Суд не приймає як належний та допустимий доказ квитанції про оплату комунальних послуг, тому як вони не свідчать про правомірність зайняття спірної квартири та постійне проживання однією сім`єю з померлим наймачем.

Такі встановлені судом обставини справи виключають можливість задоволення позовних вимог у цій справі, так як не доведено підстав такого позову, а саме факту набуття права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Так само,ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не зверталися до ДМР з жодними заявами даної квартири, та ДМР в свою чергу не зверталось з жодними вимогами до ОСОБА_1 щодо виселення.

В свою чергу, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не повинен втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади. Суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

За приписами норм Закону № 2482-XII наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина перша статті 5 Закону № 2482-XII).

Однак, як встановлено судом ОСОБА_1 не постійно проживав за адресою спірної квартири, у зв`язку зі зміною місця проживання матері, а саме за місцем проживання свідка ОСОБА_8 .

До того ж, не можна залишити поза увагою ту обставину, що ОСОБА_6 неодноразово був засуджений, а саме: 23.02.1995 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 140 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 14.07.2000 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140 ст. 17, ст. 229-08, ст. 42 КК України до 3 років позбавлення волі; 25.06.2003 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України. На підставі ст. 70 КК України призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі; 24.12.2007 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі, 20.02.2009 звільнений умовно-достроково на 11 місяців 12 днів; 12.04.2012 року за підозрою у скоєнні злочину було затримано ОСОБА_6 та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався судом та вже 06.02.2013 вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 263 КК України та змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Суд також звертає увагу, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, та включення даних в актовий запис про народження ОСОБА_1 заявлені лише з єдиною метою - отримання в користування квартири, яка є комунальною власністю у спосіб, не передбачений законодавством.

При цьому з таким позовом ОСОБА_2 звернулась майже через 8 років після смерті ОСОБА_6 та майже одразу після смерті ОСОБА_9 .

Як витікає із змісту статей 4 та 5 ЦПК України цивільний позов - це звернення до суду за захистом порушених прав.

В той же час, в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано та взагалі відсутній виклад обставин стосовно порушених прав позивача зі сторони відповідача - органу місцевого самоврядування - Дніпровська міська рада.

Окремо суд звертає увагу на той факт, що ОСОБА_2 з моменту народження ОСОБА_1 має статус одинокої матері та отримує відповідну допомогу від держави та користується пільгами, що вона сама підтвердила в судовому засіданні. При цьому, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька, а ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Таким чином доводи ОСОБА_2 є суперечливими та бажання захистити права та інтереси своєї дитини в неї виникало тільки через 16 років після народження ОСОБА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Тому, вищевказані судом обставини та факти ще раз підтверджують недобросовісність поведінки ОСОБА_2 та викликають у суду обґрунтовані сумніви в достовірності доводів та наданих на їх підтвердження доказів зі сторони позивача.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача, як на підстави для задоволення позовних вимог, не знайшли своє об`єктивне підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 21, 74, 121, 122, 125, 126, 128, 135 СК України, ст.ст. 9, 61, 63, 64, 106 ЖК України, ст.ст. 3-13, 141, 193, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_9 ), в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ) до Органу місцевого самоврядування - Дніпровська міська рада (місцезнаходження: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75, ), треті особи зі сторони відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 51, ), Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд. 3, ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування жилим приміщенням та заборони чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.08.2023.

Головуючий суддя: К.С. Маштак