Справа № 159/4802/22 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/478/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук Т. Ф.,

з участю відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в листопаді 2022 року в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , у цьому шлюбі в сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідач інколи допомагав їй утримувати дитину, але з початком війни припинив надавати грошові кошти. Дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, власних коштів на утримання дитини не вистачає, через що вони із сином перебувають у скрутному матеріальному становищі. На даний час вона перебуває за кордоном разом з дитиною. Добровільно відповідач грошових коштів на утримання дитини не надає, на усні звернення не реагує. Відповідач є приватним підприємцем, сплачує аліменти на утримання дітей від попереднього шлюбу у добровільному порядку, однак відмовляється допомагати утримувати та виховувати сина. Просила стягувати з ОСОБА_1 на її користь кошти (аліменти) на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 01 березня 2022 року до досягнення ним повноліття, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) в місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всього його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви з 21 листопада 2022 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць в сумі 1675 грн звернуто до негайного виконання.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, є необґрунтованим, на підставі помилково встановлених обставин та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку із чим воно є необґрунтованим та незаконним. Суд безпідставно допустив до судового розгляду позов, який не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. До позовної заяви не приєднано жодного документа, який би підтверджував факт проживання ОСОБА_4 з матір`ю. Суд помилково не залишив позов без руху для надання відповідних документів та допустив до розгляду позовну заяву і порушив вимоги ч. 11 ст. 187 ЦПК України. Вважає, що позивач вводить суд в оману щодо фактичного місцезнаходження себе та сина; вона, ймовірно, не зверталась до суду із цим позовом, його подала та підписала інша особа, або вона надіслала такий позов в Україну і невідома особа, яка виступила фактичним представником. Оскільки матеріали справи не містили будь-яких документів, які б підтверджували факт особистої подачі позову до суду позивачем або повноважень представника, то це свідчить про порушення ч. 2 ст. 175 ЦПК України та ставило необхідність перед судом залишення позовної заяви без руху. Суд безпідставно взяв до уваги документ під назвою «відповідь», чим порушив вимоги ст. 179 ЦПК України, хоча такий документ не був надісланий на адресу відповідача та не підписаний електронним цифровим підписом. Суд безпідставно відхилив заяву відповідача про залишення позову без розгляду, оскільки з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, позивач не перетинала державний кордон України у період з 01 червня 2022 року по 30 листопада 2022 року. Було порушено принцип змагальності сторін. Він не визнавав обставину проживання та утримання сина, відсутнє рішення органу опіки та піклування, судове рішення щодо визначення місця проживання дитини з позивачем. Просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року у цій справі та відмовити у задоволенні позову про стягнення аліментів.

Позивач ОСОБА_3 подала пояснення на апеляційну скаргу. Зазначила, що відповідачу відоме місце проживання її та дитини, відомий номер зв`язку, але сам син не бажає спілкуватись з батьком. Вона особисто передала своїй матері підписаний примірник позовної заяви та документів для відправлення до суду. Заперечує щодо вимоги про стягнення з неї на користь відповідача судових витрат у розмірі 9488,60 грн. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Від представника відповідача ОСОБА_2 14 квітня 2023 року до апеляційного суду надійшло клопотання про поновлення строку для подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи, в якому останній просив визнати поважними причини неподання доказів, поновити відповідачу строк на подання доказів, долучити до матеріалів справи і дослідити в судовому засіданні докази: витяги з реєстру територіальної громади, адвокатські запити, договір про надання правової допомоги, відповіді Міністерства закордонних справ України. Клопотання обґрунтоване тим, що суд першої інстанції помилково поклав тягар спростування факту проживання сина разом із позивачем, про що зазначив у тексті судового рішення, а тому виникла необхідність подання до суду апеляційної інстанції відповідних доказів, які ці обставини спростовують, що з об`єктивних причин не були подані до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що з метою повного та всебічного розгляду справи, з урахуванням конкретних обставин справи в межах апеляційного провадження, необхідності заслуховування учасників справи та вирішення клопотання про доручення до матеріалів справи доказів, ухвалою Волинського апеляційного суду від 04 травня 2023 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Про таку обставину позивачу ОСОБА_3 було відомо, як і отримано нею примірник клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання та приєднання до матеріалів справи доказів. Від позивача на адресу апеляційного суду не надходило заперечень щодо такого клопотання представника відповідача.

Колегія суддів ухвалила задовольнити клопотання відповідача, поновити строк для подання доказів та приєднати їх до справи.

Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча була належними чином повідомлена апеляційним судом про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи у відсутності позивача, належним чином повідомленого про час і місце судового засідання.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2021 року у справі № 159/1369/21, шлюб, зареєстрований 12 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Ковельським МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, актовий запис № 243, розірвано.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частин 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно копій письмових розписок від 20 серпня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 20 жовтня 2021 року, 10 листопада 2021 року, 18 грудня 2021 року, 23 грудня 2021 року, 11 лютого 2022 року, ОСОБА_1 надавав ОСОБА_3 по 2000 грн щомісячно в рахунок сплати аліментів згідно усної домовленості про сплату аліментів кожного поточного місяця до 20 числа.

Вищевказане свідчить про те, що до дня звернення позивача із цим позовом аліменти на утримання дитини відповідач надавав за домовленістю, що виникла між ним та позивачем. На даний час між сторонами виник спір щодо стягнення аліментів на утримання дитини, його розміру.

За частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд за захистом свого права і подала позовну заяву. Подана позовна заява відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, в тому числі у позовній заяві викладено обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, додано докази, що підтверджують вказані обставини. Позовна заява підписана саме позивачем.

Надмірний формалізм у тлумаченні процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), визнається ЄСПЛ неправомірним обмеженням права на доступ до суду. Суворе тлумачення національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за необхідне уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Позивач реалізувала своє право на звернення до суду можливим для неї способом, відповідно до процедури, визначеної цивільно процесуальним законодавством.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку при відкритті провадження у справі, що позовна заява відповідала вимогам , встановленим ст. 175-177 ЦПК України, і підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження відсутні.

Заперечуючи щодо підставності звернення позивача ОСОБА_3 із цим позовом, відповідач ОСОБА_1 вказав, що вона не довела факт проживання дитини разом із нею, а відтак наголосив на відсутності у позивача передбаченого ст. 181 СК України права на стягнення з нього на свою користь аліментів на утримання сина.

Відповідно частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 вказала, що вона станом на день звернення до суду, перебуває та проживає закордоном разом із дитиною. У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 зазначив, що йому відомо про те, що позивач разом із сином на початку війни залишила місце постійного проживання та разом із сином виїхала за кордон у Королівство Норвегія. Дозволу на такий виїзд він, як батько, не давав, але враховуючи введення воєнного стану на території України, вважає, що це було в інтересах дитини. Після їхнього виїзду за кордон він декілька разів спілкувався із сином по телефону у період з 25 по 26 лютого 2022 року. Наголосив на тому, що саме позивач в односторонньому порядку не дає йому змоги бачитися і спілкуватися з сином, не повідомляє про подальші плани їхнього перебування за кордоном, що, як він вважає, порушує передбачене законодавством право його як батька брати участь у вихованні дитини та право на особисте спілкування з нею, і саме через це він не може у добровільному порядку сплачувати аліменти на дитину, як це робив до виїзду позивача та сина закордон.

З відповідей Міністерства закордонних справ № 71/36-091-65714 від 31 серпня 2022 року та № 71/36-091-35630 від 29 березня 2023 року на адвокатські запити представника відповідача встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на консульському обліку в Посольстві України в Королівстві Норвегія не перебувають. Вони не можуть вважатись достатнім доказом для підтвердження факту не проживання дитини з матір`ю, оскільки не несуть інформації про місце перебування/проживання ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , а лише засвідчують відсутність їх на консульському обліку.

Натомість з копій витягів з Реєстру Ковельської територіальної громади від 10 січня 2023 року та від 13 квітня 2023 року, що надані представником відповідача для приєднання до матеріалів справи, встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (нині згідно рішення Ковельської міської ради від 28 жовтня 2022 року - АДРЕСА_2 , з 21 грудня 2017 року. Згідно відмітки про місце проживання, наявної у паспорті громадянина України ОСОБА_3 , остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 21 грудня 2017 року.

Місця проживання матері і дитини зареєстровані за однією адресою. Як правильно встановлено судом першої інстанції, дитина ОСОБА_4 станом на день звернення позивача ОСОБА_3 до суду із цим позовом проживає разом із матір`ю, доказів, які б спростовували таку обставину ні до суду першої інстанції, а ні до апеляційного суду відповідачем не надано. Та обставина, що з лютого 2022 року син сторін ОСОБА_4 , з відома відповідача чи без такого, проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 поза межами України та не за місцем реєстрації їхнього проживання не свідчить про не проживання дитини разом із матір`ю та не перебуванні її на утриманні. Позивач не вказала суду свого місця проживання разом з дитиною за кордоном. Судом встановлено, що син ОСОБА_4 не проживає з батьком, відповідачем по справі.

Разом із цим, колегія суддів звертає увагу на те, що в межах цієї справи суд не розглядає спору про місце проживання дитини. Відповідач не заявляв зустрічного позову про визначення місця проживання дитини, відібрання та повернення дитини батьку тощо. Станом на день розгляду цієї справи в суді першої інстанції та перегляду в апеляційному суді не встановлено, що перебувають на розгляді у судах окремі позови відповідача з такими вимогами, відсутні такі, що набрали законної сили, рішення судів про визначення місця проживання дитини. Проживання дитини разом із матір`ю не за місцем їхньої реєстрації не може бути підставою, яка перешкоджає матері звернутися з позовом про стягнення з батька, який з дитиною не проживає, аліментів на утримання останньої, а також не позбавляє батька можливості сплачувати такі аліменти.

Обґрунтування апеляційної скарги в частині недоведеності позивачем факту спільного проживання дитини з матір`ю підлягають відхиленню.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно стягнув аліменти на утримання дитини з відповідача в користь матері, позивача по справі.

Визначаючи розмір аліментів - частка всіх видів заробітку, суд першої інстанції послався на сталу судову практику про стягнення аліментів на одну дитину та на норми ч.5 ст. 183 СК України.

В порушення вимог п.3 ч.1 ст. 182 ЦПК України судом першої інстанції не враховано наявність у відповідача ОСОБА_1 двох інших неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, та те, що норми ч. 5 ст. 183 СК України регулюють питання звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей, а не звернення з позовом.

Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є також батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей, приєднаних відповідачем до відзиву на позовну заяву. Згідно з договором від 10 жовтня 2014 року, р. № 2244, за домовленістю батьків ( ОСОБА_1 та матері дітей - ОСОБА_7 ) цим договором встановлено обов`язок батька дітей ОСОБА_1 сплачувати на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_4 аліменти в розмірі 3000 грн щомісяця.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, місцевий суд дійшов неправильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно.

Зважаючи на те, що відповідач зобов`язаний виконувати обов`язок з утримання, піклування про фізичний, духовний розвиток, створення умов для отримання належної освіти усіх своїх дітей, з метою забезпечення принципів загальної та однакової відповідальності батьків за виховання, утримання та розвиток дітей, колегія суддів вважає, що аліменти у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будуть необхідними та достатніми для забезпечення його належного матеріального стану та не буде суперечити інтересам інших дітей відповідача.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду в частині розміру стягуваних аліментів.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року в цій справі в частині розміру стягуваних аліментів змінити.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя

Судді