Дата документу 24.05.2023 Справа № 322/673/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/673/21 Головуючий у 1-й інстанції: Гасанбеков С.С. Провадження №22-ц/807/1022/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який у вересні 2021 року уточнила, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач зазначила про те, що 12 жовтня 1991 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб. За час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час повнолітні. За час спільного життя, а саме, 04 вересня 2003 року подружжя за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартість квартири складала 3800,00 доларів США. Позивач та її сестра, ОСОБА_7 здійснювали пошук квартири, а відповідач особисто сплачував грошові кошти продавцям колишнім власникам. Квартира набувалась за спільні кошти подружжя, які мались у них у наявності, та які вони отримали після продажу спільного автомобілю. Оформленням покупки квартири у нотаріуса відбувалось за відсутності позивача. Після того, як квартира перейшла у власність їх родини, відповідач особисто зареєстрував своє, дружини та їх дітей місце проживання в цій квартирі та місце проживання не змінювали. Після того, як відповідач у серпні 2019 року зареєстрував у відділі РАЦС розірвання шлюбу та отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 почала розмови з відповідачем щодо розподілу або продажу цієї квартири, після чого з`ясувалось, що договір купівлі-продажу квартири було оформлено шляхом укладання договору дарування. В серпні 2019 року відповідач зазначив, що квартира належить лише йому, а в листопаді 2020 року, під час сварки та виклику поліції, він показав документи на квартиру і саме тоді вона дізналася про порушення її прав як співвласника квартири.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 04 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області, Моргуновим О.В. за реєстровим номером 1439, удаваним. Визнати укладеним 04 вересня 2003 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 . Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , та здійснити поділ даної квартири шляхом визнання права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках, тобто по 1/2 частці. Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 844,50 грн та витрати на правову допомогу в порядку ст. 137 ЦПК України.

Протокольною ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року за клопотанням позивача залучено до участі у праві в якості співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та виключено їх з числа третіх осіб.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 04 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області, Моргуновим О.В. за реєстровим номером 1438, удаваним договором купівлі-продажу.

Визнано об`єктом права спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , з визначенням часток у праві власності ОСОБА_3 1/2 (одна друга) та ОСОБА_2 - 1/2 (одна друга). В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1693,16 грн витрати по сплаті судового збору та 4 833,33 грн витрат на професійну правничу допомогу.Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 302,66 грн витрати по сплаті судового збору та 4 833,33 грн витрати на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 302,66 грн витрати по сплаті судового збору та 4 833,33 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязів.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам по справі. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивачка мала довести спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Проте, позивачка не довела удаваність договору дарування від 04 вересня 2003 року, що сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, у тому числі, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно, що за загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Натомість, відповідно до п.1 оскаржуваного договору ОСОБА_4 , ОСОБА_1 перебували при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарували, а ОСОБА_3 прийняв у дар належну дарувальникам на праві приватної власності спірну квартиру. У п. 9 спірного договору дарування ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердили, що ця угода відповідає дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною. Отже, воля сторін договору на дарування спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування та відсутні докази про намір сторін укласти інший договір. Позивачкою не доведено, що саме ОСОБА_4 , чи ОСОБА_1 були замовниками на публікацію оголошення у газеті «Наше життя» від 18 липня 2003 року № 54. Їх заяви про розміщення оголошення, квитанцій про оплату оголошення тощо, матеріали справи не містять. Діюче законодавство не містить жодних обмежень у вчиненні дарування між особами, які не є родичами, як помилково вважала позивачка, так й суд першої інстанції. Справа була розглянута судом першої інстанції в порушення норм процесуального права, без належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, чим порушено його конституційне право на участь у судовому розгляді та вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, судової повістки ( т. 2 а.с. 88, а.с. 105, а.с. 86-87, а.с. 102. а. с. 89 ) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідмленні про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_2 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на апеляційну скаргу ( т. 2 а.с. 90-94), та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Отже, зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 04 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 договір дарування є удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу, оспорюваний договір суперечить закону і порушує права та законні інтереси позивачки. Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ні в родинних, ні в інших близьких стосунках не перебували, тому у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були відсутні будь-які підстави для передання квартири ОСОБА_8 безоплатно. Також суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки була придбана в період їх шлюбу, тому вони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цією квартирою.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 12 жовтня 1991 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , зареєстрований Зеленівською сільською радою Новомиколаївського району Запорізької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 15 (а.с.6).

Відповідно до рішення місцевого суду Новомиколаївського району Запорізької області від 24 грудня 2001 року у справі №2-535/2001 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 24 січня 2002 року (т.1 а.с.38).

Водночас державна реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду була проведена лише 02 серпня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис № 08, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24 вересня 2020 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 6 від 31 серпня 2021 року (т.1 а.с.7).

04 вересня 2003 року між ОСОБА_3 (обдарований) та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (дарувателі) було укладено Договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області, ОСОБА_10 за реєстровим номером 1438 (т.1 а.с.9).

Відповідно до цього договору Дарувателі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарували, а обдарований прийняв у дар належну дарувателям на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 4 Договору, сторони оцінили цей дар у 91225,00 грн.

Відповідно до п. 9 Договору, Дарувателі та Обдарований, підтвердили, що ця угода відповідає дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 1555249, індексний номер 2484907, право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 24 вересня 2003 року, на підставі Договору дарування від 04 вересня 2003 року зареєстрованого в реєстрі за №1438, посвідченого державним нотаріусом Новомиколаївської державна нотаріальна контора, Запорізької області Моргуновим О.В. (т.1 а.с.8), про що також зазначено у технічному паспорті на квартиру (т.1 а.с.10-11).

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна ТОВ «Козацькі землі», квартира АДРЕСА_2 , станом на дату оцінки 20 квітня 2021 року визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки загальною площею 60,4 м.кв., становить (без ПДВ) 187299,00 грн (т.1 а.с.12).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії та номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 30 листопада 2004 року (т.1 а.с.4-5).

Відповідно до листа Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 29 липня 2021 року № 3210, згідно даних картотек реєстраційного обліку громадян та Рєстру Територіальної Громади Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 02 грудня 2003 року (т.1 а.с.27).

Відповідно до довідки заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу Тернуватської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області від 19 жовтня 2021 року № 556, за відомостями Тернуватської селищної ради місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.138).

Відповідно до довідки заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу Тернуватської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області від 19 жовтня 2021 року № 557, Тернуватська селищна рада Запорізького району Запорізької області не має можливості надати відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що немають доступу до Єдиного державного демографічного реєстру, а в картотеці з питань реєстрації осіб запитуванні відомості відсутні. Разом з тим повідомили, що дана особа не проживає на даній території (т.1 а.с.139).

Відповідно до довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 23 жовтня 2021 року, ОСОБА_11 , за їхніми відомостями зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (т.1 а.с.152).

Відповідно до довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 26 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , з 2012 року (т.1 а.с.154).

Відповідно до копії газети «Наше життя», 18 липня 2003 року № 54 (8403), розміщено оголошення щодо продажу трикімнатної квартири у Новомиколаївці, недобудований гараж, де зазначено номер телефону ( НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ) (т. 1 а.с.122-124).

Відповідно до копії Довідника Новомиколаївської районної телефонної сітки, біля номеру телефону « НОМЕР_3 » зазначено ПІП «Тронь Л.І, Новомиколаївка, вул. Комсомольська, 81» (т.1 а.с.124, 157-162).

Відповідно до довідки державного нотаріуса Новомиколаївської державної нотаріальної контори Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Міністерство юстиції України від 21 вересня 2021 року № 182/01-16, всі документи по 2012 рік передані на зберігання до Запорізького обласного нотаріального архіву, тому надати копії документів, на підставі яких був посвідчений Договір дарування квартири та копію самого договору дарування між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нотаріальна контора не має можливості (т.1 а.с.109).

Відповіно до довідки завідувача Запорізького обласного державного нотаріального архіву Кибальна Т.М. від 13 жовтня 2021 року № 2561/01-21, надано копію Договору дарування квартири від 04 вересня 2003 року за реєстровим № 1438, посвідченого Новомиколаївською державною нотаріальною конторою Запорізької області, який зберігається у справі з валовим № 184 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за період від 13 січня 2003 року по 23 грудня 2003 року, на сторінках № 101-107, а саме: Договір дарування квартири, посвідчений 04 вересня 2003 року за реєстровим № 1438, Новомиколаївською державною нотаріальною конторою Запорізької області, між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Дарувальники) та ОСОБА_3 (Обдарований). Підстава: Фонд 80, справа №184, сторінки №101-107, з докуметам на підставі яких посвідчений договір (т.1 а.с.143-150).

Стаття 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 05 травня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

На час укладення договору дарування квартири від 22 травня 2002 року діяв ЦК УРСР 1963 року, отже, правовідносини між сторонами щодо вказаного правочину регулюються нормами саме цього Кодексу, чинного на час укладення договору.

Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні правила передбачені і ст. 235 діючого ЦК України.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених процесуальним законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають,але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин,та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності можуть застосовуватися лишеу разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилаєтьсяяк на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язанихіз вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших правта обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно із статтями 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, відповідно до якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування нерухомого майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивачка стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не договір дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Тобто, пред`являючи позов про визнання договору дарування удаваним з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 мала б довести, що сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, у тому числі, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі N 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі N 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі N 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 357/2104/20 та від 05 січня 2023 року у справі № 711/7715/20.

Натомість, жодних доказів на підтвердження факту оплатності оскарженого договору дарування матеріали справи не містять.

Напроти, відповідно до п. 1 оскаржуваного договору ОСОБА_4 , ОСОБА_1 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарували, ОСОБА_3 прийняв у дар належну дарувателям на праві приватної власності спірну квартиру.

У п. 9 спірного договору дарування ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердили, що ця угода відповідає дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною.

Отже, воля сторін договору на дарування спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування та відсутні докази про намір сторін укласти інший договір.

В оскаржуваному рішенні, як на підставу задоволення позову, суд першої інстанції послався виключно на показання свідків рідної сестри ОСОБА_7 та двох дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які поянили, що батьки тривалий час збирали гроші на покупку квартири, а ОСОБА_13 розповідав про покупку спірної квартири та торг з відповідачами щодо її ціни. ОСОБА_7 пояснювала, що вона чула, як сторони узгоджували умови купівлі-продажу зазначеної квартири.

Водночас, суд апеляційної інстанції не може враховувати зазначені покази свідків, як доказ сплати коштів за спірну квартиру ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , оскільки ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків.

Крім того, пояснення свідків про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 збирали гроші на квартиру та бажали купити квартиру не свідчить про те, що останні сплатили гроші ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору дарування.

Письмових доказів ( розписки та інше), які б свідчили про отримання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_12 за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження оплатності оскаржуваного договору дарування, матеріали справи не містять.

У пункті 12 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 приведено застереження, що неможливим є доведення свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення.

Суд першої інстанції також обгрунтовував рішення фактом наявності оголошення про продаж спірної квартири АДРЕСА_5 , опублікованого в газеті «Наше життя» від 18 липня 2003 року № 54, у якому містився номер телефону НОМЕР_3 , що начебто належав ОСОБА_4 , яка мешкала за адресою АДРЕСА_6 та відсутності родинних чи інших близьких стосунків між сторонами договору дарування.

Проте позивачкою не доведено, а судом першої інстанції не встановлено того факту, що саме ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 були замовниками на публікацію оголошення у газеті «Наше життя» від 18 липня 2003 року № 54.

Матеріали справи не місять заяви відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про розміщення вищевказаного оголошення, квитанцій про оплату оголошення тощо. Крім того, в оголошення не зазначено, що саме спірна квартира є предметом продажу.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі ні в родинних, ні в інших близьких стосунках не перебували, а тому у ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були відсутні будь-які підстави передавати ОСОБА_3 право на ціне майно безоплатно є безпідставним, оскільки діюче законодавство не містить жодних обмежень у вчиненні дарування між особами, які не є родичами.

З огляду на зазначене, та встановивши, що оспорюваний договір дарування квартири укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а позивачка не надала суду доказів того, що сторони договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 - діяли свідомо з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, зокрема не надала доказів оплатності цього договору, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Таким чином, суд першої належним чином не оцінив подані сторонами докази, не врахував встановлених у справі обставин та наведених вище положень закону, і дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За таких обставин прийняте судом першої інстанції судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, тому воно підлягшає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмові у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку його недоведенності . У зв`язку з тим, що в задоволенні позову в цій частині відмовлено, тому й не має підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири, поділу майна подружжя, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про визнання правлчину удаваним.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Згідно з частиною першою, п. 2 частини дргої, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційну розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те що суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу, скасував рішення суду першої інстанції, й відмовив у позові, з позивачки на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, в розмірі 2766, 75 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року у цій справі скасувати.

Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2766,75 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 травня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Маловічко С.В.