Справа № 297/969/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого ГЕЦКО Ю. Ю.,

при секретарі Ісак О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни, ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та визнання права власності,

встановив:

ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріусу Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук Оксани Василівни, про визнання протиправною та скасування постанови, визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що він, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 17 квітня 2019 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук Оксани Василівни із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту останнього від 16 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дії за № 2, згідно якого ОСОБА_3 заповів житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому ОСОБА_1 . Згідно виданого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2019 року реєстровий № 1201 позивачка успадкувала за заповітом 3/4 частини спірного будинку після смерті ОСОБА_3 12 серпня 2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , у якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну останньому 1/4 частину спірного будинку. Однак, приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 серпня 2020 року відмовила у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на належну останньому 1/4 частину спірного будинку в зв`язку з тим, що вказану 1/4 частину спірного будинку успадкувала за законом дружина померлого ОСОБА_3 ОСОБА_2 . Не погоджуючись із цим позивачка вирішила звернутися до суду та оскаржити вищевказану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З наведених вище підстав позивачка просить скасувати оспорювану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визнати за нею право власності на 1/4 частину спірного будинку.

В судове засідання сторони не з`явилися, подали заяви про те, що просять справу розглянути без їх участі.

Дслідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Таким чином, виходячи з приписів частини першої статті 1241 ЦК України, частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» продовження особою трудової діяльності після досягнення загального пенсійного віку не позбавляє права на обов`язкову частку у спадщині.

У даному випадку відповідачка ОСОБА_2 будучи дружиною померлого спадкодавця ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті останнього на підставі частини першої статті 1241 ЦК України, оскільки така на день смерті чоловіка була непрацездатною особою (у зв`язку з досягненням пенсійного віку).

25 травня 1985 року спадкодавець ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 , який зареєстровано у відділі запису актів громадянського стану виконавчого комітету Берегівської районної Ради народних депутатів Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 92. При реєстрації шлюбу відповідачка ОСОБА_2 обрала прізвище свого чоловіка.

Право на обов`язкову частку у спадщині це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Позбавлення особи права на обов`язкову частку у спадщині судом Цивільним кодексом України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в цивільній справі № 483/597/16-ц.

За приписами абзацу другого пункту 5.9. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Таким чином, виходячи з приписів частини п`ятої статті 1268 ЦК України відповідачці ОСОБА_2 належить 1/4 частина спірного будинку з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , тобто з дня смерті останнього з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Таким чином, стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).

Стаття 41 Конституції України закріплює принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції. Цим же Законом Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 13 червня 1979 року в справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) висловив правову позицію, згідно з якою стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном.

За таких обставинах, оскільки судом було встановлено,що цивільне право позивача не було порушено, тому і вимога про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Таким чином з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовнв вимоги є безпідставними і в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 214 ЦПК України,

рішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни, ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту рішення до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення буде виготовлено 14 квітня 2023 року.

Суддя Юрій ГЕЦКО