Справа № 523/806/23
Провадження №2/523/1619/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Ахламової А.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Стаханової Марії Дмитрівни,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу № 523/806/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, та уточнивши предмет позову, остаточно просила: стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання, на її користь, яка продовжує навчання, фактично понесених витрат на навчання в розмірі 32 796,55 грн., та в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, щомісячно, до досягнення нею двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є її батьком. Вона проживає увесь час разом зі матір`ю ОСОБА_3 , та перебуває на її утриманні. Її батько ОСОБА_2 не бажав сплачувати аліментів до її повнолітня, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси та виконавчого листа №2-4949/08 від 08.10.2008 року. На даний час, вона є повнолітньою і навчається на денній формі навчання в Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» з 01.09.2022 року по 30.06.2025 рок, що підтверджується договором від 11.07.2022 року №ІМ-2022/2880. Згідно п. 5.2 даного договору, розмір плати на весь строк навчання становить 60 522,00 гривень. Нею вже сплачено за навчання: 32 796,55 грн. У зв`язку із тим, що навчання є денною формою, вона не має можливості працювати, коштів не вистачає на сплату контракту, а також багато грошей витрачається на придбання зошитів, канцелярського приладдя, необхідної учбової літератури, харчування, одяг, дорога та ін., та самостійно утримати себе вона не має змоги, коштів не достатньо для її нормального фізичного та духовного розвитку, тому вона потребую матеріальної допомоги.

04.05.2023 року у судовому засіданні від відповідача ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення фактично понесених витрат на навчання в розмірі 32 796,55 грн., та аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до 03.10.2023р., коли позивачці виповниться 23 роки. В обгрунтування відзиву, відповідач зазначив, що позивачка просить суд стягнути з нього фактично понесенні нею витрати на навчання (а саме оплату її контракту починаючи з 12.11.2021р.) в розмірі 32 796,55 грн. Але, оплата контракту на навчання, тим більш за минулий період, починаючи з 12.11.2021р., не є аліментами (утриманням), а є додатковими витратами. Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, він вважає вимогу позивачки щодо стягнення з нього оплати контракту за навчання, необґрунтованою, такою що суперечить Закону України. До досягнення повноліття його доньки він стабільно сплачував аліменти і не ухилявся від свого обов`язку утримувати свою дитину. Але з початком повномасштабної війни 24.02.2022р. Росії проти України, він втратив свою постійну роботу, а також втратив всякий інший прибуток. На сьогоднішній день він не має роботи та постійного доходу. Після звільнення, він намагається знайти нову стабільну офіційну роботу, але поки безуспішно. На теперішній час він перебуває в офіційному шлюбі, від якого вони з дружиною мають неповнолітнього сина, який знаходиться на його утриманні. Крім того, на його утриманні знаходиться також його мати, яка є інвалідом 2 групи та потребує постійного догляду, про що свідчить «Акт встановлення факту здійснення догляду» від 03.02.2023, виданий Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради. Тому відповідач вважає, що така позовна вимога не може бути задоволена у такому вигляді, тому що незрозуміло, 1/3 з якої суми повинна сплачуватися, якщо він не має постійної роботи і заробітку.

11.05.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивачки, згідно якої вона зазначила, що відзив не містить правового підґрунтя. У відзиві Відповідач не спростував її тверджень та аргументів стосовно суті позовних вимог. Як до її повноліття, так і після повнолітня, відповідач про неї не піклувався, не бажає добровільно сплачувати їй аліменти, тому вона знову змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання. Відповідач просить суду у своєму відзиві відмовити у задоволенні позову, тим самим знову бажає уникнути відповідальності, однак всі підставі на які відповідач посилається не є приводом несплати аліментів. Понесені нею витрати на навчання у вищому навчальному закладі стосуються витрат, які вона понесла у зв`язку з навчанням, і відповідач зобов`язаний брати участь у їх відшкодуванні, як батько, тому фактично понесені витрати на навчання не є додатковими витратами, а є аліментами. Відповідач посилається на те, що його матір є інвалідом 2 групи, однак матір його знаходиться у зареєстрованому шлюбі, тобто має чоловіка ( вітчим відповідача), який також несе обов`язок по її утриманню. Тому, посилання відповідача на те що він утримує свою матір, є неправдивою інформацією. Також відповідач посилається на те, що у нього є на утриманні неповнолітня дитина, однак необхідність утримувати інших дітей не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу також і їй, своїй повнолітній доньці, якої вона потребує. Відповідач є працездатною особою, працює та має можливість сплачувати аліменти. Так, ОСОБА_2 є керівником організації TОB «РУДАЯ». На теперішній час TОB «РУДАЯ» не перебуває в процесі припинення. Крім того позивач вважає, що копія аркуша із трудової книжці про звільнення відповідача з роботи, є неналежним доказом, так як суду не був наданий оригінал трудової книжки, для огляду. Також, з копії листа не зрозуміло, який аркуш, сторінка, чи справді ця сторінка остання у трудовій книжці, чи взагалі існує вона. Враховуючи вищезазначене, позивач вважає, що відповідач не має ніяких доказів, які були би підставою для відмови їй у позові про стягнення аліментів. А тому, просить задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою суду від 02.02.2023р відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засіданні по справі.

Ухвалою суду від 12.05.2023 року, за клопотанням ОСОБА_1 , було витребувано у Головного управління Державно податкової служби в Одеській області інформацію про доходи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за останні два роки.

Протягом розгляду справи, судові засідання по справі відкладались, у зв`язку із наступним: у зв`язку із відсутністю доказів повідомлення відповідача про розгляд справи, на підстав заяв сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із витребуванням судом доказів.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Стаханова М.Д. у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Позивач зазначила, що відповідач не виконував рішення Суворовського районного суду м. Одеси та виконавчий лист №2-4949/08 від 08.10.2008 року про стягнення на її утримання аліментів, виконавче провадження з виконання наведеного рішення суду було закрито виконавцем незаконно. Тому, відповідач зобов`язаний відшкодувати їй хоча б фактично понесені витрати на навчання, та сплатити аліменти до її повноліття. Відповідач працює, є керівником TОB «РУДАЯ», приховує свої доходи. Мати відповідача взагалі перебуває в іншій країні, тому не може перебувати на його утриманні.

Відповідач ОСОБА_2 , з`явившись до судового засідання, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені ним у відзиві. Зазначив, що він сплачував аліменти на утримання позивачки до досягнення нею 18 років. Виконавче провадження було закрито на законних підставах. Станом на теперішній час, він не працює керівником організації TОB «РУДАЯ»,а просто рахується, оскільки підприємство не працює, ніяких доходів не має. На його утриманні перебуває неповнолітній син та мати. Відсутні правові підстави для стягнення фактично понесених витрат на навчання в розмірі 32 796,55 грн., оскільки це фактично додаткові витрати, які після досягнення дитиною повноліття не стягуються. Він був би не проти надавати допомогу у твердій грошовій сумі, щомісячно, однак позивачка не погоджується. Правові підстави для стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) відсутні.

Судом здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом, норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Суд, заслухавши доводи позивача, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, відповідно до якого також вбачається, що ОСОБА_2 є її батьком.

На даний час позивач ОСОБА_1 є повнолітньою та навчається на денній формі навчання у Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського». Це підтверджується договором про надання освітніх послуг Державним закладом «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» від 11.07.2022 року № ІМ-2022/2880.

Відповідно до договору про надання освітніх послуг Державним закладом «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» від 11.07.2022 року № ІМ-2022/2880, а саме п. 5.2, розмір плати за весь строк навчання складає 60 522,00 гривень.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачкою сплачено за навчання у Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського»:

-за період з 12.11.2021 року по 31.01.2022 - 6 306,30 грн, що підтверджується квитанцією № від 29.11.2021;

-за період з 01.02.2022 року по 30.06.2022 - 6 306,25 грн, що підтверджується квитанцією № від 31.01.2022;

- за період з 01.09.2022 року по 31.01.2023 - 10 087,00 грн, що підтверджується квитанцією №44 від 15.07.22 року;

- за період з 01.02.2023 року по 30.06.2023 - 10 097 грн, що підтверджується квитанцією № від 31.01 2023 року.

Загальна сума складає: 32 796,55 грн.

З наданих відповідачем документів вбачається, що постановою головного державного виконавця Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеському районі Одеської області від 24.06.2019 року закінчено виконавче провадження №10693953, за яким стягувачем була ОСОБА_3 , а боржником ОСОБА_2 , з виконання виконавчого листа №2-4949 виданого 08.10.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів.

На утриманні ОСОБА_2 є син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 944.

З копії витягу трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що Наказом № 100 від 30.11.2022 року його було звільнено з посади директора «Медичні аспекти безпеки дорожнього руху», згідно п. 1 ст. 36 КЗпП.

У судовому засіданні судом було оглянуто оригінал трудової книжки ОСОБА_2 . Судом встановлено, що надана суду копія витягу з трудової книжки відповідає оригіналу. Також оригінал трудової книжки оглянула позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні.

На виконання Ухвали суду, листом Головного управління ДПС в Одеській області від 22.05.2023 року надано відповідь, а саме про суми виплачених доходів ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) станом на 15.05.2023, за період з 1 кварталу 2021 року по 21 квартал 2023 року, з якої вбачається про відсутність доходів у вигляді будь-якої заробітної плати за 2023 рік.

Згідно Акту встановлення факту здійснення догляду від 03 лютого 2023 року №14, складеного комісією що утворена відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №489 від 26.12.2022 року, ОСОБА_2 здійснює постійний догляд за ОСОБА_5 . Соціальний статус особи, за якою здійснюється догляд: згідно довідки МСЕК серії 12 ААГ №237109 від 16.01.2023 року особа з інвалідністю другої групи.

Досліджуючи вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання її як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, щомісячно, до досягнення нею двадцяти трьох років, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати.

Згідно ч.1 ст.198 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, визначених у ст.183 цього Кодексу.

Частиною першою та другою ст.199 Сімейного кодексу України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно ч.3 ст.199 ЦПК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник податків має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмірі аліментів у твердій грошовій сумі.

За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на повнолітню дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3, від 15.05.2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 продовжує навчання, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, проживає з матір`ю, знаходиться лише на утриманні останньої, суд вважає, що відповідач, як фізично здорова людина, спроможний сплачувати аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, яка хоча й досягла повноліття, однак продовжує навчання з метою здобуття спеціальності, що забезпечить їй можливість у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою та не ставити повнолітнього у становище вибору між можливістю подальшої освіти і здобуття спеціальності та між необхідністю працевлаштування для власного матеріального забезпечення.

Суд зазначає, що ч.2 ст.199 СК України передбачено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Враховуючи наведене, виходячи з рівності обов`язку батьків утримувати дітей, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, з урахуванням матеріального становища сторін, потреби в матеріальній допомозі повнолітній дитині, що продовжує навчання на денній формі, враховуючи матеріальний стан відповідача, який не має доходів, перебування на його утриманні неповнолітнього сина, здійснення ним догляду за матір`ю, яка є інвалідом 2 групи, суд вважає доцільним та справедливим стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини до закінчення навчання, однак не довше ніж до досягнення 23 років, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, що буде належним захистом прав повнолітньої, та не поставить платника аліментів у скрутне для нього становище.

Досліджуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь фактично понесених витрат на навчання в розмірі 32 796,55 грн., із розрахунку вартості навчання, суд прийшов до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

У позовній заяві ОСОБА_1 оцінює правову природу заявленої до стягнення суми 32 796, 55 грн.- вартості навчання, як аліментів.

Разом із тим, суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 також пред`явлені вимоги про стягнення з відповідача аліментів в частці від заробітку 1/3 частини.

Суд зазначає, що одночасне стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, та в частці від заробітку, не передбачене чинним законодавством України. При цьому, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 відмовилась від пропозиції відповідача ОСОБА_2 щодо сплати ним аліментів у певній твердій грошовій сумі, щомісячно.

З огляду на викладене, суд вважає що фактично заявлена позивачем до стягнення сума у розмірі 32 796, 55 грн. є додатковими витратами на оплату навчання повнолітньої дочки.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 20 червня 2018 року по справі № 701/1299/16-ц, в постанові від 25 лютого 2020 року по справі № 521/4397/17, в ухвалі Верховного Суду від 30 березня 2023 року по справі № 754/8453/22, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, вимоги щодо стягнення додаткових витрат на оплату навчання повнолітньої доньки у сумі 32 796, 55 грн. не відносяться до диспозиції статті 199 СК України, оскільки такі умови визначені диспозицією статті 185 СК України.

Тому, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 фактично понесених витрат на навчання в розмірі 32 796,55 грн.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

V. Судові витрати.

Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд вважає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави, так як позивачка при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнена від його сплати на підставі закону.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 , яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 16.01.2023р. і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В частині стягнення аліментів допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 31.05.2023р.

Суддя: К.О. Далеко