Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 569/24685/18

провадження № 61-3336 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

третя особа - Голова правління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Пишний Андрій Григорович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2021 року у складі судді Харечка С. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

АТ «Ощадбанк»), третя особа - Голова правління АТ «Ощадбанк»

Пишний А. Г., про визнання незаконним та скасування наказу

про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку

за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з липня 1999 року він працює в АТ «Ощадбанк» на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк». Із 2013 року роботодавець двічі звільняв його, проте відповідні накази про звільнення було в судовому порядку визнано незаконними і скасовано (справа № 569/22447/13-ц, справа

№ 569/15101/16-ц).

17 жовтня 2018 року, під час перебування у трудових відносинах

із АТ «Ощадбанк», він подав Голові правління АТ «Ощадбанк» заяву

про надання йому відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку, у задоволенні якої йому було відмовлено.

30 листопада 2018 року його було ознайомлено з постановою правління

АТ «Ощадбанк» від 21 листопада 2018 року № 777 та наказом

від 21 листопада 2018 року, якими його поновлено на посаді на виконання судового рішення про його поновлення на посаді у справі № 569/15101/16-ц.

У цей самий день, 30 листопада 2018 року, наказом № 1724-к його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41

КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб).

Позивач уважав, що його було звільнено уже втретє незаконно,

з порушенням норм трудового законодавства. Роботодавець звільнив його 30 листопада 2018 року, незважаючи на раніше подану ним заяву

про надання йому відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку. При цьому до заяви додано всі необхідні документи

й роботодавець не вказав правових підстав відмови у її задоволенні.

У цій частині посилався на відповідні норми КЗпП України, законів України: «Про відпустки», «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», судову практику Верховного Суду України.

При попередньому поновленні на посаді йому не було видано довіреність

на виконання управлінських функцій начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», тому він не є посадовою особою,

до якої може бути застосована пункт 5 частини першої статті 41

КЗпП України. Його поновлення на роботі 21 листопада 2018 року мало формальний характер, посадові функції і повноваження у нього були відсутні, а 30 листопада 2018 року між його повідомленням про поновлення та черговим звільненням пройшло всього декілька хвилин.

Посилаючись на статтю 235 КЗпП України, зазначав, що на його користь підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу. Незаконними діями роботодавця йому завдано моральну шкоду, розмір якої визначив у сумі 200 000,00 грн, виходячи із характеру моральних страждань, втрати ним роботи, заробітку, нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткові зусилля в організації свого життя.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним та скасувати вищевказаний наказ від 30 листопада 2018 року № 1724-к про його звільнення; поновити його на раніше займаній посаді; стягнути з АТ «Ощадбанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2018 року по дату ухвалення судом рішення; визнати протиправними дії АТ «Ощадбанк» щодо розгляду його заяви

про надання йому відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку та визнати незаконною відмову АТ «Ощадбанк» видати наказ про надання йому вказаної відпустки; стягнути з АТ «Ощадбанк»

на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2021 року, з урахуванням ухвали цього самого суду від 19 березня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ АТ «Ощадбанк» від 30 листопада 2018 року

№ 1724-к про звільнення ОСОБА_1 та скасовано його.

Поновлено ОСОБА_1 із 30 листопада 2018 року на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Стягнуто з АТ «Ощадбанк на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 01 грудня 2018 року по 16 березня 2021 року у розмір 464 822,55 грн.

Визнано протиправними дії АТ «Ощадбанк щодо розгляду заяви ОСОБА_1 при вирішенні питання про надання йому відповідно

до статті 18 Закону України «Про відпустки та статті 179 КЗпП України відпустки по догляду за онукою - ОСОБА_1 , до досягнення нею трирічного віку, як діду, у зв`язку із виходом його дочки - ОСОБА_2 , 17 жовтня 2018 року на роботу на повний робочий день.

Визнано незаконною відмову АТ «Ощадбанк видати наказ про надання

з 17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку.

Стягнуто з АТ «Ощадбанк на користь ОСОБА_1 моральну шкоду

у розмірі 10 000,00 грн.

Рішення у частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та у частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць допусщено до негайного виконання.

Стягнуто з АТ «Ощадбанк у дохід держави судовий збір у розмірі

4 228,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для звільнення позивача

на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки він

не був членом правління банку й не відносився до категорії осіб,

які можуть бути звільнені з указаної правової підстави.

Суд першої інстанції застосував відповідні норми КЗпП України,

Закону України «Про акціонерні товариства», надав оцінку положенням статуту АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року № 261 (далі - статут АТ «Ощадбанк»), Положенню про філію - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 19 жовтня

2016 року № 827 (далі - положення про філію АТ «Ощадбанк»).

Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 слід поновити

на раніше займаній посаді та стягнути на його користь середній заробіток

за час вимушеного прогулу за період із 01 грудня 2018 року по 16 березня 2021 року, розмір якого обчислено з урахуванням статті 235 КЗпП України

й положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100

(далі - Порядок № 100), і становить 464 822,55 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання протиправними дій та незаконною відмови у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, районний суд виходив

із того, що позивач до заяви про надання такої відпустки від 17 жовтня

2018 року надав усі необхідні документи.

Визначаючи розмір моральної шкоди (10 000,00 грн), суд першої інстанції

урахував характер та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач,

та вважав його справедливим і співмірним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 02 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня

2021 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються доказами

й ґрунтуються на нормах діючого законодавства, оскільки відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі пункту 5 частини першої

статті 41 КЗпП України.

Апеляційний суд указав, що після поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк»

на підставі відповідних судових рішень у справах: № 569/22447/13-ц

та № 569/15101/16-ц, АТ «Ощадбанк» не видавало позивачу довіреності

на здійснення повноважень керівника філії. Тобто останній не мав права вчиняти будь-які організаційно-управлінські повноваження як начальник філії. На час винесення оскаржуваного наказу про звільнення

в ОСОБА_1 були відсутні будь-які правові підстави для володіння, користування та розпорядження печатками, штампами, установчими документами, а також документами, що стосуються здійснення фінансово-господарської діяльності філії. Функціональні обов`язки начальника філії було покладено на заступника начальника.

Крім того, позивач був ознайомлений із наказом про поновлення на посаді

на виконання судового рішення від 16 жовтня 2018 року у справі

№ 569/15101/16-ц та повторно звільнений на підставі пункту 5

частини першої статті 41 КЗпП України 30 листопада 2018 року, тобто в один і той самий день, перебуваючи на посаді начальника філії формально декілька годин.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправними дій відповідача, визнання незаконною відмови

АТ «Ощадбанк» про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду

за онукою до досягнення нею трирічного віку. Задоволення вказаних позовних вимог забезпечить відновлення прав позивача, порушених роботодавцем. При цьому відхилено доводи апеляційної скарги

про безпідставність висновків районного суду у мотивувальній частині рішення про встановлення зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання відповідної відпустки, оскільки такі позовні вимоги ОСОБА_1 не заявлялися й судом не вирішувалися.

Апеляційний суд зазначив, що районний суд вірно обчислив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а розмір моральної шкоди відповідає вимогам справедливості та співмірності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду,

АТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення

та закрити провадження у справі.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, необхідно відступити

від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 липня

2020 року у справі № 569/15101/16 (провадження № 61-4691св19),

справа підлягала розгляду за правилами господарського судочинства (пункти 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року касаційну скаргу

АТ «Ощадбанк» залишено без руху з наданням строку на усунення

її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено

про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу

із суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення суду першої інстанції

у частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву

на касаційну скаргу.

У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми процесуального і матеріального права,

не надано належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам

і доводам відповідача, не враховано відповідну судову практику Верховного Суду.

Суди попередніх інстанцій розглянули справу з порушенням правил предметної юрисдикції, оскільки справа підлягала розгляду за правилами господарського судочинства, а не цивільного, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255

ЦПК України. ОСОБА_1 обіймав посаду начальника філії

АТ «Ощадбанк», тобто був посадовою особою, припинення повноважень

з якою врегульовано пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Суди не надали правильну оцінку статуту АТ «Ощадбанк», положенню

про філію АТ «Ощадбанк», за якими керівник філії призначається на посаду та звільняється з посади правлінням банку. Філії банка не є юридичною особою, проте діють від імені банка на підставі положення. Передумовою винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивача стало прийняття правлінням АТ «Ощадбанк» відповідної постанови, якою припинено його повноваження і вона є чинною.

Крім того, необхідно відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 569/15101/16 (провадження № 61-4691св19), в якій вирішувався спір про попереднє звільнення позивача і на яку безпідставно послалися суди, вирішуючи спір

у справі, яка переглядається Верховним Судом.

Висновки, зроблені судами попередніх інстанцій по суті вирішення спору,

на думку заявника касаційної скарги, створюють прецедент,

який унеможливлює звільнення посадової особи, яка не є членом виконавчих органів управління юридичної особи, на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Позивач працював на керівній посаді, очолював філію відповідача, його може бути звільнено на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Вказану норму права роботодавець може застосовувати на власний розсуд, у тому числі щодо посадових осіб, перелік яких роботодавець визначив самостійно. При цьому судами не з`ясовано значення термінів «службова особа» та «посадова особа».

Судами попередніх інстанцій безпідставно не зменшено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розмір отриманих позивачем

при звільненні компенсаційних виплат, не вказано, що ці суми стягнуто

без утримання податків та зборів.

Судами попередніх інстанції не враховано, що до заяви про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачем не було додано всіх документів, зокрема довідку про припинення виплати допомоги по догляду за дитиною. Безумовний обов`язок роботодавця надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виникає лише щодо матері дитини, а не діда. Більше того, станом на час ухвалення судами судових рішень онука позивача досягла трирічного віку, що спростовує висновки судів попередніх інстанцій

про наявність правових підстав для надання ОСОБА_1 указаної відпустки.

Крім того, судами попередніх інстанцій помилково частково задоволено позов ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди,

так як наявність такої шкоди позивачем не доведено, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та моральними стражданнями, на які вказує позивач, відсутній.

Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому вказується, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскаржувані судові рішення ухвалено

з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Суди попередніх інстанцій правильно вирішили спір за правилами цивільного судочинства, виходячи з суб`єктного складу правовідносин

та їх характеру, так як начальник філії не є посадовою особою,

яка пов`язана корпоративними правами з роботодавцем. Посилається

на судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду

у подібних справах, з якою узгоджуються судові рішення судів попередніх інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю,

що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений

у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови

у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння

у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода

між працівником і власником підприємства, установи, організації

або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом,

або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави,

так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14).

Відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010

у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг»

про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що зміст положень

статті 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу щодо виконання обов`язків, які він йому визначив,

у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Підставами припинення трудового договору згідно з пунктом 4

частини першої статті 36 КЗпП України є розірвання трудового договору

з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника

або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Тобто, підставою для розірвання договору згідно з пунктом 5

частини першої статті 41 КЗпП України є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

Системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України дає підстави для висновку,

що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися

у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, провадження № 14-1цс19, від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16, провадження № 12-100гс19).

Згідно зі статтею 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають

у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивільним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій

по управлінню товариством.

Розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41

КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання

з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства

та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень»

не є тотожним поняттю «звільнення».

Разом із цим, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів.

Так, у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» немає.

Для заповнення цієї прогалини Державна інспекція України з питань праці надала роз`яснення від 24 липня 2014 року, згідно з якими до категорії «посадові особи» у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як:

«посадові особи» - у статті 2 Закону України «Про державну службу»

та статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»;

«службові особи» - у примітці до статті 364 КК України, до яких належать,

у тому числі: особи, які обіймають постійно чи тимчасово на державних

чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом

чи повноважною особою такого підприємства, установи, організації. Службова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

При цьому інспекція зробила висновок, що терміни «посадова особа»

та «службова особа» є синонімічними.

Згідно з роз`ясненнями, наданими судам, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, зокрема належать керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних

чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Отже, особа є посадовою не лише тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, а й у разі, коли здійснює

їх тимчасово.

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито і в ГК України щодо посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств). Зокрема, одним із видів підприємств

є державне підприємство, що діє на основі державної власності

(абзац п`ятий частини першої статті 63 ГК України).

У частині третій статті 65 ГК України вказано, що керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно

до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17, провадження № 61-26664св18,

від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19, провадження

№ 61-9626св20, від 01 грудня 2021 року у справі № 646/4106/20, провадження № 61-3373св21 та інших.

Тлумачення наведених вище норм права дає підстави для висновку,

що основними критеріями при визначенні кола посадових осіб, до яких може бути застосована ця норма, є, по-перше, належність конкретної посади до органу управління (керівного, виконавчого, наглядового тощо) юридичної особи, в тому числі закріплення статусу посадової особи в статуті,

й, по-друге, передбачена законодавством чи статутом процедура припинення повноважень такої посадової особи за рішенням власника, адже наявність юридичного факту - припинення повноваження посадової особи за рішенням власника в особі відповідного органу управління, повинно передувати звільненню на підставі пункту 5 частини першої

статті 41 КЗпП України.

Вказане підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною при розгляді спору про розірвання трудового договору

на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, яка вказала,

що має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, від 13 жовтня 2020 року у справі

№ 683/351/16-ц, провадження № 14-113цс20, від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, провадження № 14-115цс20, від 23 лютого 2021 року

у справі № 753/17776/19, провадження № 14-163цс20).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з липня 1999 року працював на посаді начальника філії АТ «Ощадбанк» - Рівненського обласного управління.

Вперше ОСОБА_2 був звільнений з посади наказом

від 11 листопада 2013 року № 300-к на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Цей наказ визнано незаконним у судовому порядку,

а позивача поновлено на посаді (справа № 569/22447/13-ц).

Наказом від 21 жовтня 2016 року № 837-к ОСОБА_2 було вдруге звільнено з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41

КЗпП України. Цей наказ також визнано незаконним у судовому порядку,

а позивача поновлено на посаді (справа № 569/15101/16-ц).

21 листопада 2018 року на виконання рішення Рівненського міського суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 569/15101/16-ц та постанови правління АТ «Ощадбанк» від 21 листопада 2018 року № 777 відповідачем було видано наказ від 21 листопада 2018 року № 1650-к, яким поновлено позивача

на посаді начальника філії відповідача з 25 жовтня 2016 року (а. с. 59-71,

88-90, т. 1).

Із вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 30 листопада 2018 року.

У цей самий день правлінням АТ «Ощадбанк» прийнято постанову № 814 про припинення повноважень ОСОБА_1 на підставі пункту 35 статуту АТ «Ощадбанк» та пункту 8.3 положення про філію АТ «Ощадбанк»

та звільнення ОСОБА_1 із посади начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», у зв`язку з припиненням повноважень згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. (а. с. 92, т. 1).

На підставі вказаної постанови правління АТ «Ощадбанк» Головою правління банку було видано наказ № 1724-к про звільнення

ОСОБА_1 із посади начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», із 30 листопада 2018 року у зв`язку

з припиненням повноважень згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (а. с. 91, т.1).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 не був членом правління банка.

У касаційній скарзі банк зазначає про те, що начальник філії не є членом виконавчого органу юридичної особи.

Відповідно до пункту 32 статуту АТ «Ощадбанк» (а. с. 126-138, т. 1) структура управління банком включає органи управління та контролю. Органами управління банка є: наглядова рада; правління, органом контролю - ревізійна комісія.

Згідно з пунктом 9.2. положення про філію АТ «Ощадбанк» (а. с. 35-47, т. 1) начальник філії діє на підставі цього положення та довіреності, виданої банком. Він має право від імені банку вчиняти правочини та інші зобов`язання, у тому числі укладати, підписувати, розривати, вносити зміни та доповнення до договорів(правочинів) на підставі довіреності, виданої банком та/або делегованими головою правління банку повноваженнями

в іншому порядку.

Філія банка є відокремленим структурним підрозділом, не має статусу юридичної особи (пункт 1.2 указаного положення).

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, урахували вищенаведені норми матеріального права, надали оцінку поданим сторонам доказам, у тому числі статуту АТ «Ощадбанк» і положенню про філію АТ «Ощадбанк», встановили всі фактичні обставини даного спору й зробили вірні висновки про те, що ОСОБА_1 не був посадовою особою, яку можна звільнити на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КзпП України.

Позивач працював на посаді начальника філії, яка не є юридичною особою, він не відносився до членів органів управління та контролю банка, передбачених статутом. Тобто його посада не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена пунктом 5 частини першої статті 41

КЗпП України.

Такі висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 (провадження

№ 61-3796сво21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При цьому судами надано оцінку фактичним обставинам даного спору, зокрема, що це уже не перше звільнення позивача,

у тому числі на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України,

і попередні звільнення визнавалися незаконними у судовому порядку.

Після попереднього поновлення на посаді ОСОБА_1 не видано довіреність на виконання ним всіх повноважень із забезпечення діяльності філії. Тобто позивач не мав права вчиняти будь-які організаційно-управлінські повноваження, як начальник філії. Суд апеляційної інстанції, вказуючи на ці обставини, зазначив й про те, що вони встановленні судовими рішення у попередніх справах про поновлення позивача, у тому числі у справі № 569/15101/16, в якій ОСОБА_1 оскаржував наказ роботодавця 21 жовтня 2016 року № 837-к про його звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

У вищевказаній справі Верховний Суд постановою від 22 липня 2020 року залишив касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову

ОСОБА_1 - без змін (провадження № 61-4691св19).

Із цих підстав заявник касаційної скарги вказує про необхідність відступлення від висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду. Проте, наведені заявником аргументи для відступлення

від зазначеного правового висновку є необґрунтованими й належно

не мотивованими.

Судами попередніх інстанцій вірно враховано, що ОСОБА_1 було ознайомлено із попереднім наказом про його поновлення на посаді у той самий день, коли його було знову звільнено з посади з тієї самої правової підстави, що й минулого разу. Тобто позивач фактично займав посаду начальника філії банка перед черговим звільненням всього декілька годин.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір

по суті, повно та всебічно дослідили обставини справи, надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам і зробили правильний висновок про те, що роботодавець помилково поширив дію положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України на позивача як суб`єкта трудових відносин, який має бути звільнений за загальною процедурою, передбаченою нормами трудового законодавства з відповідними гарантіями від незаконного звільнення, із зазначенням відповідних підстав. ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника філії банка,

яка не є юридичною особою, і він не був членом орану управління

та контролю відповідача.

Із цих самих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про наявність правових підстав для закриття провадження у справі,

так як спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства,

а не цивільного. У спірних правовідносинах судами вірно встановлено,

що ОСОБА_1 не був посадовою особою, на яку поширюється дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Тому суді вірно розглянули спір за правилами цивільного судочинства.

Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 22 березня

2023 року у справі № 761/31783/21 (провадження № 61-10737св22).

Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються

з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263

ЦПК України), а судова практика Верховного Суду з указаного питання

є сталою та сформованою.

У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги

на відповідну судову практику Верховного Суду. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Крім того, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій у частині визнання протиправними дій відповідача при вирішенні питання про надання позивачу відпустки по догляду за онукою

до досягнення нею трирічного віку й визнання незаконною відмови

АТ «Ощадбанк» про надання позивачу відповідної відпустки. Суди надали відповідну правову оцінку доводам роботодавця у цій частині, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до незгоди відповідача

з висновками судів попередніх інстанцій, проте вони спростовуються вищевказаними нормами матеріального права, встановленими судами обставинами та дослідженими доказами, а тому відхиляються Верховним Судом.

Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Питання щодо поновлення на роботі вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Водночас, у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій правильно застосовані норми матеріального права та встановлено всі фактичні обставини справи

й враховано доводи сторін.

При цьому судами попередніх інстанцій вірно визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до статті 235 КЗпП України та Порядку

№ 100. Належних і допустимих доказів на його спростування роботодавцем не надано. Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а лише посилання на те, що суди помилково не зменшили відповідний розмір.

Також правильними є висновки в частині відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено, виходячи з засад розумності та справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився

й суд апеляційної інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не членом органів управління та контролю АТ «Ощадбанк» й не відноситься до посадових осіб, які можуть бути звільнені із займаної посади на підставі пункту 5

частини першої статті 41 КЗпП України.

Судові рішення судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели

або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня

2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 березня

2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць