судді Верховного Суду у Касаційному цивільному судіПророка В. В.
01 березня 2023 року
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 липня 2022 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Тернопільської міської ради від 13 березня 2020 року № 7/47/174, визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 02 квітня 2020 року, і постановою від 01 березня 2023 року касаційну скаргу залишила без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської міської ради (далі - Тернопільська міськрада) та ОСОБА_2 , у якому просив:
1.1. визнати незаконним та скасувати рішення Тернопільської міськради від 13 березня 2020 року № 7/47/174 (далі - спірне рішення Тернопільської міськради);
1.2. визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 02 квітня 2020 року (далі - спірний договір сервітуту).
2. 13 березня 2020 року Тернопільською міськрадою прийняте оскаржуване рішення, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на укладення договору земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0344 га на АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка) терміном на 5 років для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. На підставі даного рішення між відповідачами укладений спірний договір сервітуту про встановлення особистого строкового сервітуту на територію (об`єкт благоустрою) площею 0,0344 га у АДРЕСА_1 (розташування та межі зазначені у додатку до договору) для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд.
3. Спірне рішення Тернопільської міськради та спірний договір сервітуту порушують право ОСОБА_1 щодо користування територією на АДРЕСА_1 як прибудинковою (зокрема, смугою озеленення), оскільки він має у приватній власності квартиру у багатоквартирному житловому будинку, в якому проживає, що розташований у тому самому місці що й спірна земельна ділянка (далі - прибудинкова територія позивача та багатоквартирний будинок позивача).
4. У підтвердження того, що спірна земельна ділянка належить до прибудинкової території позивача представник ОСОБА_1 посилається на розрахунок експерта щодо необхідної площі прибудинкової території багатоквартирного будинку позивача та дані Генерального плану міста Тернополя, який є містобудівною та землевпорядною документацією міста, відповідно до яких землі на АДРЕСА_1 є землями житлової та громадської забудови. Крім іншого, зазначений сервітут, попри його формулювання у спірному договорі як особистого сервітуту, є земельним сервітутом. Відсутня інформація про державну реєстрацію зазначеного земельного сервітуту, яка вимагається законодавством.
5. Суди попередніх інстанцій відмовили позивачу у задоволенні його вимог.
6. Суд першої інстанції посилаючись на положення Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-IIІ (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЗК України), Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України), Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про регулювання містобудівної діяльності), Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про благоустрій), Закон України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про власність у багатоквартирному будинку) мотивував своє судове рішення тим, що позивач не довів, а суд не встановив, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок позивача, та прибудинкова територія надані в постійне користування чи передані у власність підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком чи співвласникам цього будинку в порядку, встановленому законом.
7. Суд першої інстанції вказав, що позивачем не подано та в судовому засіданні не встановлено жодних доказів того, що позивач є власником або користувачем суміжних чи спірної земельних ділянок. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, суд першої інстанції вважав недоведеним позивачем той факт, що у нього виникло право на спірну земельну ділянку, що існує порушення, невизнання або оспорювання його права на цю земельну ділянку, а тому підстави для захисту прав позивача відсутні. З цих самих підстав доводи позивача про те, що відповідно до Генерального плану міста Тернополя спірна земельна ділянка є територією багатоквартирної житлової забудови, не мають правового значення для вирішення даної справи по суті. А розрахунок потреби площі земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного будинку позивача за відсутності доказів передачі такої земельної ділянки у власність чи користування співвласникам цього багатоповерхового будинку, іншим підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком, не підтверджує факт порушення прав позивача та не має правового значення для вирішення спору по суті.
8. Апеляційний суд додатково зазначив, що позивач не надав затвердженої належним чином землевпорядної документації, яка б визначала конфігурацію та межі прибудинкової території позивача, що дало б змогу встановити, що спірна земельна ділянка розташована в межах цієї прибудинкової території. Також апеляційний суд зазначив, що прибудинкова територія позивача не сформована як земельна ділянка і відповідно жодним речовим правом не обтяжена. Здійснений спеціалістом розрахунок потреби площі прибудинкової території багатоквартирного будинку позивача не заслуговує на увагу, оскільки він не може замінити правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності або право користування прибудинковою територією позивача, і є лише складовою землевпорядного процесу при відведенні земельної ділянки у користування, разом з іншими землевпорядними документами, на підставі яких відбувається формування земельної ділянки. А посилання позивача на Генеральний план міста Тернополя апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки на ньому не відображені земельні ділянки (їх площі, межі та кадастрові номери), як і не відображено назви вулиць міста у спосіб, який би дозволив ідентифікувати місце розташування спірної земельної ділянки або її правовий статус, у зв`язку з чим встановлення цього на підставі Генерального плану міста Тернополя є неможливим.
9. Також апеляційний суд на підставі частини першої статті 401 ЦК України, статті 13 Закону про благоустрій та умов спірного договору сервітуту дійшов висновку, що цей договір є договором особистого сервітуту, за яким встановлене право користування територією (об'єктом благоустрою), а не право користування земельною ділянкою, тому це не є земельний сервітут, який підлягає державні реєстрації.
10. Отже, відповідно до змісту мотивувальних частин рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 18 липня 2022 року додатково до зазначених у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у цій справі обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, вони встановили, що прибудинкова територія позивача не сформована у окрему земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номеру, а Генеральний план міста Тернополя у існуючому вигляді не дає можливості визначити межі та конфігурацію прибудинкової території позивача та прилеглих територій, у тому числі тих, які є об'єктами благоустрою.
11. Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. З урахуванням змісту касаційної скарги ОСОБА_1 оскаржує зазначені судові рішення на підставі пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (в редакції, чинній на момент вчинення відповідних процесуальних дій, далі -ЦПК України).
12. На переконання позивача суди попередніх інстанцій безпідставно не прийняли до уваги, що Тернопільська міськрада прийняла відповідне спірне рішення дозволити встановити ОСОБА_2 особистий строковий земельний сервітут, а спірний договір сервітуту уклала щодо території як об'єкту благоустрою, який вона не вважає земельним сервітутом, у відповідь на його звернення щодо встановлення саме земельного сервітуту. Також позивач вважає, що відсутній висновок Верховного Суду з приводу того чи є земельним сервітутом встановлення строкового сервітуту на територію як об'єкт благоустрою у контексті статей 401-402 ЦК України та статті 79-1 ЗК України.
13. Позивач вважає, що спірний договір сервітуту стосується земельного сервітуту, а не якоїсь території як абстрактного об'єкту благоустрою, а тому зачіпає права та інтереси мешканців багатоквартирного будинку позивача щодо прибудинкової території цього багатоквартирного житлового будинку.
15. Згідно із відзивом Тернопільської міськради на касаційну скаргу- вона є необґрунтованою, а оскаржувані судові рішення є законними, відсутні підстави для їх скасування. Враховуючи те, що земельна ділянка на якій розташований багатоквартирний будинок позивача не сформована, речове право на неї за співвласниками цього будинку не зареєстроване, позивач не може заявляти про порушення його прав на прибудинкову територію цього будинку через встановлення на підставі договору сервітуту права користування територією поблизу цього будинку, звертатися за захистом його прав та інтересів шляхом оскарження спірного договору сервітуту та спірного рішення Тернопільської міськради. Позивач не довів належним чином межі прибудинкової території багатоквартирного будинку позивача та той факт, що територія, яка знаходиться біля цього будинку та щодо якої укладено спірний договір сервітуту, співпадає з відповідною прибудинковою територією позивача. Суди попередніх інстанцій надали цьому належну оцінку.
16. Тернопільська міськрада вважає, що об'єкт (територія), щодо якої укладено спірний договір сервітуту, не є земельною ділянкою, а як предмет права користування за цим договором становить об'єкт благоустрою. Тобто за своїм змістом спірний договір сервітуту є договором особистого сервітуту, оскільки встановлює право користування територією (об'єктом благоустрою), а не земельною ділянкою (земельний сервітут). Його державна реєстрація чинним законодавством не передбачена. А порушення порядку розташування тимчасових споруд ОСОБА_2 на спірній земельній ділянці не вирішується в межах заявлених позовних вимог.
17. Верховний Суд у своїй постанові від 01 березня 2023 року фактично дійшовши висновку, що позивач не довів співпадіння розташування спірної земельної ділянки із земельною ділянкою, на якій розташована прибудинкова територія позивача, не довів порушення його прав, а відтак усі інші аргументи та обставини цієї справи не мають суттєвого значення. Посилання позивача на невраховані висновки Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності.
18. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Плати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58).
19. Також відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Але призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п. 58).
20. Виходячи із зазначеного, Верховний Суд не може не надавати пояснення щодо наявності чи відсутності свого правового висновку із питання, яке сторона спору підіймає у контексті пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, якщо є підстави для цього. У разі помилкового посилання сторони на правовий висновок Верховного Суду у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд має надати належні та зрозумілі пояснення чому ті чи інші аргументи не є прийнятними, а також не може просто залишити без будь-яких пояснень відповідне ключове посилання сторони, навіть якщо воно є помилковим. Також Верховний Суд не може ігнорувати правові висновки судів попередніх інстанцій, які прямо суперечать закону, залишаючи їх судові рішення без змін.
21. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 сформулювала правовий висновок щодо того, як суди оцінюють для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, таку подібність. Подібність правовідносин оцінюється за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями у кожній конкретній справі.
22. Верховний Суд дійсно не може прийняти до уваги посилання позивача на характер оцінки доказів, яким був здійснений судами у справі № 452/3561/14, оскільки оцінка судом наданих доказів у кожній конкретній справі є реалізацією повноважень суду у кожній окремій справі та не визначає, які висновки має робити суд в інших справах на підставі оцінки схожих доказів у цих справах. Однак відсутні підстави не приймати до уваги загальний правовий висновок Верховного Суду, викладений у його постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 452/3561/14, який зводиться до того, що орган місцевого самоврядування не дотримується вимог Конституції України щодо дій в межах дозволених законом, якщо ігнорує право осіб на прибудинкову територію та приймає рішення щодо земель комунальної власності, до яких входить ця прибудинкова територія, без урахування цього права.
23. Справа № 439/212/14-ц має інший склад учасників, характер правовідносин та предмет спору. У касаційній інстанції, зокрема, розглядались на підставі аргументів касаційної скарги питання того, у якій юрисдикції та з яким складом учасників має розглядатися спір, щодо неповноти зібраних доказів. Верховний Суд не робив у цій справі той висновок, який сформулював позивач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у цій справі. Через відсутність подібних правовідносин також є некоректним посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 905/798/19, щодо демонтажу тимчасової конструкції у разі закінчення строку дії або анулювання паспорта її прив'язки.
24. Посилання позивача на правовий висновок у справі № 607/6691/17 носить вибірковий характер та не враховує конкретних обставин справи № 607/6691/17, які не є подібними до цієї справи в контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Даний спір за своїм предметом не стосується законності реалізації ОСОБА_2 свого права на встановлення сервітуту, яке передбачене спірним договором сервітуту, а стосується законності цього договору та рішення органу місцевого самоврядування, яким санкціоноване його укладання
25. У своїй касаційній скарзі позивач посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17. Посилання на цей висновок у контексті справи, що розглядається, є безпідставним, оскільки суди попередніх інстанцій не розглядали сплив строку позовної давності у цій справі та не відмовляли у праві оскарження спірного рішення Тернопільської міськради.
28. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).
29. Земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону (згідно із частинами першою та другою статті 13 Конституції України).
30. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
31. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
32. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.
33. Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
34. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (згідно із пунктами 2 та 10 частини другої статті 16 ЦК України). Цьому кореспондують положення пунктів «в» та «г» частини третьої статті 152 ЗК України.
35. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Стаття 155 ЗК України, яка кореспондує ЦК України, визначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша).
36. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першою статті 203 ЦК України).
37. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).
38. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України).
39. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
40. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (частина друга статті 402 ЦК України). Цьому кореспондує частина друга статті 100 ЗК України.
41. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо) (частини друга та третя статті 404 ЦК України).
42. Землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. Особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди) (частини друга та третя статті 415 ЦК України).
43. Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міста належить розпорядження землями територіальних громад. Зокрема, відповідно до частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування.
44. До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (статті 38 та 39 ЗК України).
45. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками (частина перша статті 42 ЗК України).
46. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частина третя статті 42 ЗК України).
47. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації (частина четверта статті 42 ЗК України).
48. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).
49. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру (частини дев`ята та одинадцята статті 79-1 ЗК України).
50. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частини перша та друга статті 83 ЗК України).
51. Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92 ЗК України). Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (пункт «д» частини другої статті 92 ЗК України).
52. Відповідно до пункту «е» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, дотримуватися обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів.
53. Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (частина перша статті 98 ЗК України).
54. Згідно із пунктом «в» абзацу першого статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм). Пункт «з» частини першої цієї статті ЗК України передбачає можливість встановлення й інших земельних сервітутів без визначення їх повного переліку.
55. Відповідно до частини першої статті 100 ЗК України, яка регулює питання порядку встановлення земельного сервітуту, цей сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
56. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
57. Згідно із пунктом «в» частини першої статті 183 ЗК України одним з основних завдань землеустрою є встановлення меж земельних ділянок власників і землекористувачів. Землеустрій здійснюється відповідно до закону (частина друга статті 185 ЗК України).
58. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право сервітуту (згідно із абзацом першим частини одинадцятої статті 186 ЗК України).
59. Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами (абзац другий частини першої статті 1 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про ДЗК)).
60. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (абзац третій частини першої статті 1 Закону про ДЗК).
61. Перелік відомостей про земельну ділянку, які включаються до Державного земельного кадастру, визначений у частині першій статті 15 Закону про ДЗК. Зокрема, до таких відомостей включаються відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки (абзац чотирнадцять частини першої статті 15 Закону про ДЗК).
62. Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер (частина перша статті 16 Закону про ДЗК).
63. Відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту (згідно із частиною шостою статті 21 Закону про ДЗК).
64. Відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав (частина перша статті 29 Закону про ДЗК).
65. Прикінцеві та перехідні положення Закону про ДЗК визначають специфіку визначення правового статусу земельних ділянок, їх формування в залежності від часу виникнення прав на них, особливості оформлення та визнання прав на них. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок (абзаци перший-третій пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону про ДЗК).
66. Міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законом про місцеве самоврядування та іншими законами (згідно із частиною першою статті 10 Закону про місцеве самоврядування). Дане положення випливає із частини другої статті 19 Конституції України.
67. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, такі питання як: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації, (згідно із пунктами 34 та 42, частини першої статті 26 Закону про місцеве самоврядування).
68. До відання виконавчих органів міських рад, зокрема, належать такі самоврядні повноваження: визначення у встановленому законодавством порядку відповідно до рішень ради території, вибір, вилучення (викуп) і надання землі для містобудівних потреб, визначених містобудівною документацією, підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації, встановлення на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність, координація на відповідній території діяльності суб`єктів містобудування щодо комплексної забудови населених пунктів, надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок, проведення громадського обговорення містобудівної документації (згідно із підпунктами 5-7 пункту «а» частини першої статті 31 Закону про місцеве самоврядування).
69. Також виконавчі органи міських рад можуть, зокрема, делегувати наступні повноваження: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу (підпункт 3 пункту «б» частини першої статті 31 Закону про місцеве самоврядування). Стаття 33 Закону про місцеве самоврядування уточнює повноваження, що можуть бути делеговані, але належать до відання виконавчих органів міських рад. Зокрема, це: здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів, підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою, надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону (згідно із підпунктами 1, 3, 8, 9, 13 пункту «б» частини першої статті 33 Закону про місцеве самоврядування).
70. До компетенції міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій (згідно із частиною першою статті 12 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про основи містобудування)).
71. Містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону про основи містобудування).
72. Містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб (відповідно до абзацу шостого частини другої статті 17 Закону про основи містобудування).
73. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону про регулювання містобудівної діяльності територія - частина земної поверхні з повітряним простором та розташованими під нею надрами у визначених межах (кордонах), що має певне географічне положення, природні та створені в результаті діяльності людей умови і ресурси.
74. Генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону про регулювання містобудівної діяльності).
75. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану (абзац другий частини першої статті 17 Закону про регулювання містобудівної діяльності).
76. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (частина друга статті 17 Закону про регулювання містобудівної діяльності).
77. Благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля (абзац другий частини першої статті 1 Закону про благоустрій).
78. Частина перша статті 1 Закону про благоустрій містить таке визначення території - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту. Прибудинкова територія визначена як об`єкт благоустрою населених пунктів також у пункті 2 частини першої статті 13 Закону про благоустрій.
79. Об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством (частина перша статті 14 Закону про благоустрій).
80. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів. Балансоутримувача, що здійснюватиме утримання і ремонт об`єкта благоустрою, який перебуває у приватній власності, визначає власник такого об`єкта благоустрою (частина перша статті 15 Закону про благоустрій).
81. Громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право, зокрема, користуватись об`єктами благоустрою населених пунктів (пункт 1 частини 1 статті 17 Закону про благоустрій).
82. Організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом (частина перша статті 20 Закону про благоустрій).
83. Стаття 10 Закону про благоустрій через визначення повноважень місцевої ради у сфері благоустрою покладає на неї зобов'язання з реалізації благоустрою населеного пункту на місцевому рівні. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста) (частина друга статті 20 Закону про благоустрій).
84. Зелені насадження є елементом (частиною) об`єктів благоустрою відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону про благоустрій.
85. Утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території (частина перша статті 25 Закону про благоустрій).
86. Охорона, утримання та відновлення зелених насаджень на об`єктах благоустрою на земельних ділянках, наданих у постійне користування, здійснюються за рахунок коштів їх власників або користувачів відповідно до нормативів, затверджених у встановленому порядку (згідно із частиною другою статті 28 Закону про благоустрій).
87. До повноважень міських рад у сфері землеустрою на території міст, зокрема, належить організація і здійснення землеустрою (пункт «а» частини першої статті 19 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій»).
88. Прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (пункт 4 частини першої статті 1 Закону про власність у багатоквартирному будинку).
89. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону про власність у багатоквартирному будинку до складу спільного майна багатоквартирного будинку віднесені також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
90. У разі якщо прибудинкова територія багатоквартирного будинку не оформлена у власність або користування співвласників багатоквартирного будинку, прибирання та інші послуги з обслуговування території навколо такого багатоквартирного будинку можуть бути включені до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (у тому числі при визначенні управителя на конкурсних засадах) виключно за згодою споживачів із визначенням на договірних засадах та погодженням з органом місцевого самоврядування меж та площі території, яку співвласники згодні утримувати (абзац восьмий частини третьої статті 10 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент звернення до суду першої інстанції та продовжує свою дію на момент прийняття Верховним Судом постанови у цій справі, далі - Закон про ЖКП).
91. Виходячи зі змісту частини першої статті 79 ЗК України, частини першої статті 1 Закону про благоустрій, пункту 13 частини першої статті 1 Закону про регулювання містобудівної діяльності: а) будь-яка територія під собою завжди передбачає земельну ділянку або сукупність земельних ділянок, в межах яких ця територія існує на місцевості; б) оскільки об'єкт благоустрою (у тому числі прибудинкова територія) розташований на земельній ділянці, яка є територією його розташування, то використання цієї території як об'єкту благоустрою не можливе без використання цієї земельної ділянки, а тому у цьому випадку мова завжди йде про користування цією земельною ділянкою.
92. Прибудинкова територія як окремий вид об'єкту благоустрою також має своїм місцем розташування земельну ділянку, а користування прибудинковою територією означає користування земельною ділянкою, в межах якої вона визначена. Це відповідає визначенню прибудинкової території, яке міститься у пункті 4 частини першої статті 1 Закону про власність у багатоквартирному будинку та пункті 2 частини першої статті 13 Закону про благоустрій.
93. Отже, враховуючи статтю 401 ЦК України, частину першу статті 98, статтю 99 ЗК України встановлення права користування чужою територією, у тому числі як об'єктом благоустрою, - є встановлення сервітуту щодо користування чужою земельною ділянкою, тобто є встановленням земельного сервітуту з усіма наслідками, передбаченими, зокрема, частиною другою статті 402 ЦК України, частиною другою статті 100 ЗК України, абзацом чотирнадцятим частини першої статті 15, частиною першою статті 29 Закону про ДЗК.
94. Існує певна неузгодженість між формулюванням пункту «в» частини першої статті 99 ЗК України та змістом статті 28 Закону про регулювання містобудівної діяльності. У статті 99 ЗК України термін «малі архітектурні форми» застосований у дужках після терміну «тимчасові споруди», а не через кому, що вказує на включення поняття «малі архітектурні форми» до складу поняття «тимчасові споруди» або відповідне уточнення змісту останнього.
95. Разом з тим Законом України від 20 листопада 2012 року № 5496-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності», який набув чинності 05 січня 2013 року, внесені зміни у статтю 28 Закону про регулювання містобудівної діяльності, які розмежували поняття малих архітектурних форм та тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до умов частин третьої та четвертої статті 28 Закону про регулювання містобудівної діяльності навіть розміщення цих різних об'єктів відбувається за різними процедурами та регулюється по-різному.
96. Однак стаття 99 не містить вичерпний перелік видів земельних сервітутів відповідно до пункту «з» її першої частини. Тому попри зазначену нормативну неузгодженість норми статті 99 ЗК України не містять положень, які б виключали саму по собі можливість встановлення земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Відтак сам по собі такий сервітут не суперечив закону, який діяв на час прийняття спірного рішення Тернопільської міськради та укладання спірного договору сервітуту.
97. Тобто за змістом спірного договору сервітуту, попри його інтерпретації відповідачами, він є договором, який встановив земельний сервітут щодо земельної ділянки, на якій розташована територія по АДРЕСА_1 як об'єкт благоустрою. При цьому суд першої інстанції у своєму судовому рішенні взагалі не вказав конкретні висновки з цього питання, обмежившись формальним цитуванням норм права, а апеляційний суд дійшов безпідставних та необґрунтованих висновків з приводу нього, які суперечать закону, погодившись з доводами відповідачів.
98. Також враховуючи, що спірний договір сервітуту стосується встановлення сервітуту щодо території як об'єкту благоустрою по АДРЕСА_1 , це жодним чином не виключає, що цією територією не може бути прибудинкова територія позивача у відповідності до пункту 2 частини першої статті 13 Закону про благоустрій.
99. Відповідно до частини першої статті 100 ЗК України земельний сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Отже, статус особистого сервітуту визначається не об`єктом користування, а специфікою користувача. Тобто земельний сервітуту може також бути особистим і цей його статус не виключає вимоги закону до земельного сервітуту, у тому числі щодо державної реєстрації цього сервітуту.
100. Реєстрації підлягає саме земельний сервітут, а не спірний договір земельного сервітуту.
101. Щодо укладення договору особистого сервітуту, метою якого є використання території для розміщення тимчасових конструкцій для ведення господарської діяльності, то Велика Плата Верховного Суду, наприклад, у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 495/2176/17 вже вказувала, що це стосується земельного сервітуту. Аналогічні висновки щодо встановлення особистого строкового сервітуту на територію (об`єкт благоустрою) містяться, наприклад, у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 920/1072/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 911/541/20, згідно із якими статус особистого сервітуту не виключає земельний сервітут.
102. Суди попередніх інстанцій не встановлювали факт внесення відомостей до Державного земельного кадастру про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, встановленого спірним договором сервітуту, державну реєстрацію цього сервітуту.
103. Разом з тим, якщо внесення відомостей до Державного земельного кадастру про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, або державна реєстрація земельного сервітуту не здійснена, то це впливає на виникнення визнаної державою юридичної можливості користування чужим майном, передбаченої спірним договором сервітуту, але не визначає безпосередньо дійсність та законність укладення спірного договору сервітуту. Також само по собі це не є підставою для припинення цього сервітуту відповідно до статті 406 (припинення сервітуту) ЦК України та 102 (припинення дії земельного сервітуту) ЗК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі № 504/2175/17-ц.
104. Отже, без внесення необхідних даних до Державного земельного кадастру та реєстрації земельного сервітуту, передбаченого спірним договором сервітуту, будь-які практичні дії з його реалізації не відповідають закону. Однак предметом заявленого позову є не законність реалізації ОСОБА_2 прав, які випливають із спірного договору сервітуту, у тому числі порушення порядку встановлення тимчасових конструкцій, а законність встановлення цього сервітуту як такого, яка безпосередньо не залежить від способу реалізації встановленого сервітуту.
105. Тим не менш, виходячи, зокрема, з правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (пункт 55, mutatis mutandis), відсутні підстави для висновку про те, що встановлення зазначеного земельного сервітуту (укладання спірного договору сервітуту на підставі спірного рішення Тернопільської міськради) без внесення необхідних відомостей у Державний земельний кадастр та його державної реєстрації не порушує права позивача з точки зору їх юридичної визначеності у майбутньому на прибудинкову територію багатоквартирного будинку позивача, оскільки реєстрація є лише окремими етапом реалізації права на сервітут, юридичним джерелом якого виступає саме цей договір відповідно до умов частини першої статті 402 ЦК України, який укладений на підставі спірного рішення Тернопільської міськради.
106. Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України та частини першої статті 10 Закону про місцеве самоврядування Тернопільська міськрада як орган місцевого самоврядування зобов`язана діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
107. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї конкретної справи, які не спростовані сторонами спору, змісту статей 401, 402, 403 ЦК України та 98-100 ЗК України Тернопільська міськрада не має права законної ініціативи у встановленні сервітуту для ОСОБА_2 . Ініціатором встановлення сервітуту відповідно до конкретних обставин цієї справи є ОСОБА_2 , який визначає який саме сервітут має забезпечити його потреби.
108. Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 звернувся до Тернопільської міськради щодо встановлення йому земельного сервітуту на земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Змін щодо звернення ОСОБА_2 до Тернопільської міськради в ході вирішення питання про встановлення на його користь сервітуту суди попередніх інстанцій не встановили, а сторони спору не довели.
109. У всіх судових інстанціях Тернопільська міськрада, аргументуючи відповідність свого зазначеного рішення та спірного договору сервітуту вимогам закону, доводить, що спірний договір сервітуту стосується не земельного сервітуту, а сервітуту щодо території як об'єкту землеустрою, який таким не є. Отже, якщо спірний договір сервітуту розглядати як такий, що встановлює інший тип сервітуту, аніж земельний, то його укладення Тернопільською міськрадою є порушенням вищезазначених частини другої статті 19 Конституції України та частини першої статті 10 Закону про місцеве самоврядування.
110. Щодо аргументів позивача з приводу необхідності присвоєння кадастрового номера та державної реєстрації земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут спірним договором сервітуту, то відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, які не оскаржуються та не спростовуються сторонами цього спору, спірний договір сервітуту стосується встановлення сервітуту на частину земельної ділянки. Виходячи зі змісту абзацу третього частини першої статті 1 (визначення поняття державної реєстрації земельної ділянки), абзацу чотирнадцятого частини першої статті 15, частини першої статті 16, частини шостої статті 21 Закону про ДЗК при встановленні сервітуту щодо частини земельної ділянки до Державного земельного кадастру вносяться дані про це як інформація, яка стосується відповідної земельної ділянки, а обтяжена частина цієї земельної ділянки не перетворюється на окремий об'єкт з власним кадастровим номером, вона залишається складовою відповідної земельної ділянки з певним правовим статусом (обтяженою сервітутом).
111. Висновок Верховного Суду, закріплений у його постанові від 01 березня 2023 року у справі, що розглядається, щодо того, що лише після оформлення права власності чи права постійного користування мешканців багатоквартирного будинку на його прибудинкову територію розміри та конфігурація відповідної земельної ділянки вважаються встановленими не враховує особливості правового статусу земельних ділянок, які випливають із Прикінцевих та перехідних положень Закону про ДЗК. Він не враховує того факту, що мешканці багатоквартирного будинку, які в ньому проживають, здійснюють фактичне користування прибудинковою територією (земельною ділянкою, на якій вона розташована), на якій розташований цей багатоквартирний будинок хоча б в силу такого його розташування на цій території. Відповідний висновок у запропонованому формулюванні поняття «права на земельну ділянку» (прибудинкову територію) мешканців багатоквартирного будинку також вступає у суперечність із змістом абзацу восьмого статті 10 Закону про ЖКП.
112. Також зазначений висновок без відступу від висновку Верховного Суду, зробленого у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 911/541/20, який був викладений у постанові від 25 вересня 2022 року (пункти 6.17-6.23), породжує неоднорідність підходів до розуміння виникнення прав на земельні ділянки без здійсненої їх державної реєстрації для різних категорій суб'єктів. У справі № 911/541/20 Верховний Суд зробив висновок, що правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, міська рада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01 січня 2002 року у дію нового Земельного кодексу України. При цьому за змістом пунктів 1, 3, 7, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності об'єктивно не можна було здійснити раніше, ніж із часу розмежування земель державної та комунальної власності, тобто до 01 січня 2013 року. Водночас відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку після 01 січня 2013 року не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Право сервітуту може поширюватися і на частину земельної ділянки, яка не сформована і якій не присвоєно кадастровий номер, враховуючи, що наявність чи відсутність держаної реєстрації речового права на земельну ділянку не впливає на виникнення та наявність права комунальної власності відповідної ради, як і не впливає на це встановлення земельного сервітуту.
113. Відповідно до статті 12, частини першої статті 123 ЗК України, частини першої статті 10, частини п`ятої статті 16, пунктів 34 та 42 частини першої статті 26, підпунктів 5-7 пункту «а» та підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31, підпунктів 1, 3, 8, 9, 13 пункту «б» частини першої статті 33 Закону про місцеве самоврядування, частини першої статті 12 Закону про основи містобудування, пункту «а» частини першої статті 19 Закону про землеустрій місцеві ради та їх органі наділені рядом повноважень у сфері розпорядження від імені відповідних територіальних громад землею міст, регулювання земельних відносин та містобудівної сфери міст з метою виконання покладених на них визначених законом завдань у цих сферах. Виконання цих завдань має відбуватись з дотриманням вимог закону, що випливає, зокрема із частини другої статті 19 Конституції України.
114. Генеральний план міста є містобудівною документацією міста згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону про регулювання містобудівної діяльності. А відповідно до абзацу шостого частини другої статті 17 Закону про основи містобудування містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у користування громадянам. Абзац другий частини першої цієї статті зазначає, що на підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.
115. Розмежування земельних ділянок власників і землекористувачів є одним з основних завдань землеустрою згідно із пунктом «в» частини першої статті 183 ЗК України.
116. Враховуючи зазначене, належне визначення меж земельних ділянок, специфіки їх правового статусу та функціонального призначення в межах міста Тернопіль, належне відображення цього у землевпорядній та містобудівній документації міста - є одним з завдань Тернопільської міськради.
117. Саме Тернопільська міськрада, а не користувачі прибудинкових територій, відповідає за виконання вищезазначених завдань та реалізацію відповідних повноважень. Тому, якщо Генеральний план міста Тернопіль, затверджений Тернопільською міськрадою, складений таким чином, що не дозволяє встановити межі території громадської забудови та місцезнаходження прибудинкової території багатоквартирного будинку позивача за вулицею його розташування серед цих територій, то це є відповідальністю Тернопільської міськради забезпечити належну визначеність цього генерального плану, а будь-які його недоліки або упущення в оформленні не можуть використовуватись Тернопільською міськрадою для розпорядження землями відповідної територіальної громади без врахування її інтересів, зокрема передбачених законом прав окремих її представників - користувачів прибудинковими територіями. Позивач не може відповідати у цьому випадку за неналежну визначеність Генерального плану міста Тернопіль та зазнавати порушень власних прав через це у можливості доводити свою правоту. Відповідно до зазначених вище повноважень Тернопільської міської ради її можливості з уточнення змісту відповідного генерального плану є значно ширшими за можливості позивача та безпідставно не були враховані судами попередніх інстанцій при оцінці обсягів та характеру доказування, які покладаються на сторони судового спору.
118. Тернопільська міськрада суперечить сама собі коли посилається на статтю 1 Закону про право власності у багатоквартирному будинку, яка передбачає, що прибудинкова територія визначається, у тому числі з урахуванням Генерального плану міста, але стверджує, що на підставі Генерального плану міста Тернопіль неможливо встановити правовий статус земель, які знаходяться навколо багатоквартирного будинку позивача.
119. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що прибудинкова територія позивача як земельна ділянка не сформована та не виділена на місцевості. При цьому суди відмовляли позивачу у задоволенні його позовних вимог, аргументуючи відсутність в нього доведеного порушеного права, оскільки він не довів, що спірна земельна ділянка входить до складу прибудинкової території позивача на підставі землевпорядної документації, яка б встановлювала чіткі межі прибудинкової території позивача, та що на прибудинкову територію позивача не зареєстровані відповідні права (користування чи спільної сумісної власності).
120. Однак, якщо суди попередніх інстанцій встановили, що прибудинкова територія позивача як земельна ділянка не сформована та не виділена на місцевості, то в них відсутні підстави посилатись на ненадання позивачем доказів, які не можуть існувати щодо цієї земельної ділянки без її виділення на місцевості, як на докази тих чи інших фактів й обставин. Суд не може вимагати у сторони судового спору надання доказів, неможливість існування яких сам фактично встановив. Фактично позивачу судами попередніх інстанцій відмовлено у захисті його права через те, що він не може довести реальні межі на місцевості прибудинкової території багатоквартирного будинку позивача, на яку в нього є право користування як співвласника та мешканця відповідного будинку, оскільки вона не сформована (виділена на місцевості) саме через неналежне виконання Тернопільською міською радою власних повноважень.
121. Суди попередніх інстанцій встановили факт існування багатоквартирного будинку позивача у АДРЕСА_1 . Отже, відповідно до пункту «д» частини другої статті 92 ЗК України його мешканці мають право на постійне користування прибудинковою територією, яка знаходиться навколо цього дому, та на отримання її у спільну сумісну власність відповідно до умов закону. Формування земельної ділянки цієї прибудинкової території, оформлення права користування нею чи права спільної сумісної власності на неї відповідно до правил, встановлених законом, є елементами практичної реалізації відповідного права, але їх виконання, неповне виконання чи невиконання не можуть нівелювати саму суть зазначеного права мешканців багатоквартирного будинку позивача, спростовувати факт існування такого права.
122. Частина друга статті 382 ЦК України віднесена до розділу І «Право власності» ЦК України. Отже, право спільної сумісної власності на прибудинкову територію дійсно залежить від його належної реєстрації. Але це не означає, що мешканці багатоквартирного будинку позивача позбавлені права постійного користування прибудинковою територією, яка знаходиться на балансі уповноваженої особи відповідно до умов чинного законодавства, зокрема, частини першої статті 15 Закону про благоустрій, обов`язок визначення якої покладений на Тернопільську міську раду. І належне здійснення цього права мешканцями чи окремим мешканцем багатоквартирного будинку позивача також гарантоване законодавством і підлягає судовому захисту.
123. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України землекористувач може звернутися за захистом своїх порушених прав та інтересів не тільки у тому випадку, коли порушення стосується права власності на земельну ділянку. Тому право позивача звернутись за судовим захистом свого права на постійне користування прибудинковою територією не може ставитись в залежність від створення чи існування об`єднання співвласників багатоквартирного будинку позивача та його потенційного права на отримання у власність відповідної земельної ділянки, або створення Тернопільською міськрадою чи визначення нею балансоутримувача прибудинкової території позивача.
124. Відповідно до принципу «jura novit curia» суд оцінює не лише доводи сторін щодо предмета спору на засадах їх змагальності, він також має надати належну правову оцінку відповідності доводів сторін реальному змісту норм права.
125. Позивач надав ту землевпорядну документацію, яку мав можливість отримати та надати суду. Тернопільська міськрада сама підтверджує, зокрема у своєму відзиві на касаційну скаргу, що спірна земельна ділянка знаходиться поруч із багатоквартирним будинком позивача. Суди попередніх інстанцій протилежного не встановили, хоча всупереч вимогам ЦПК України та принципу «jura novit curia» й не встановили реальну адресу розташування спірної земельної ділянки, а лише обмежились формальною констатацією того, що наявні у справі землевпорядні документи не дають однозначних підстав вважати, що прибудинкова територія позивача та спірна земельна ділянка співпадають за розташуванням. Разом з тим судами попередніх інстанцій на підставі належних доказів не встановлено, що ці земельні ділянки не співпадають.
126. Той факт, що суди попередніх інстанцій встановили відсутність визначених меж прибудинкової території на земельній ділянці також не доводить, що спірна земельна ділянка не є її частиною.
127. Тернопільська міськрада, з урахуванням вищезазначених її повноважень у сфері земельних відносин та містобудівній сфері міста Тернопіль, можливостей надати уточнюючу інформацію щодо змісту Генерального плану міста Тернопіль, не довела, що спірна земельна ділянка не входить до складу земельної ділянки прибудинкової території позивача, а лише послалась на те, що позивач не довів протилежного. Разом з тим Тернопільська міськрада жодними доказами не довела, що спірна земельна ділянка не може входити до складу земельної ділянки прибудинкової території позивача відповідно до умов виділення площі такої прибудинкової території, передбачених законом.
128. За умов, коли межі прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку не визначені на місцевості (земельна ділянка не сформована, не можливо визначити її межі на підставі сформованих належним чином суміжних земельних ділянок), експертний розрахунок площі такої прибудинкової території (земельної ділянки), здійснений відповідно до умов законодавства, не може бути відхилений судом як доказ існування права мешканців цього будинку на його прибудинкову територію. Суд має надати йому оцінку, а сторона, яка не згодна з його змістом - спростовувати цей зміст власними доводами та доказами. Якщо виникають сумніви у пропорційному розподіленні відповідних земель (прибудинкової території) навколо багатоквартирного житлового будинку (щодо конфігурації прибудинкової території), то специфіку цієї конфігурації має доводити сторона судового спору, яка ставить під сумнів відповідне пропорційне розподілення земель. Суди попередніх інстанцій не звернули на це належної уваги, чим порушили статус рівності сторін у судовому процесі.
129. Тому вимоги виключно до позивача щодо надання ним землевпорядної документації, яка б дозволила встановити співпадіння спірної земельної ділянки та земельної ділянки прибудинкової території позивача, є порушенням балансу, який випливає з пунктів 4 (змагальність сторін як принцип цивільного судочинства) та 6 (пропорційність як принцип цивільного судочинства) частини третьої статті 3 та статті 11 (пропорційність у цивільному судочинстві) ЦПК України. Тим більше, якщо суди попередніх інстанцій поставили у залежність від доведення вищевказаного факту визнання порушеного права позивача та саму можливість його судового захисту.
130. Суди попередніх інстанцій в порушення принципу «jura novit curia» також не звернули уваги на зміст пункту 2 перехідних та прикінцевих положень Закону про ДЗК, та не встановлювали факти, які б могли мати значення для вирішення питання про існування фактично сформованої земельної ділянки прибудинкової території позивача, якою користуються мешканці будинку.
131 . Якщо правовий статус земель навколо багатоквартирного будинку позивача не конкретизований належним чином, зокрема, не визначені межі прибудинкової території та суміжних земель, то не зрозуміло чим доведений статус спірної земельної ділянки як території благоустрою міста, яка не входить до прибудинкової території позивача. На якій підставі зроблено висновок, що ОСОБА_2 не може у інший спосіб задовільнити свої потреби у комерційній діяльності із використанням тимчасових конструкцій? Якщо ця територія благоустрою є сформованою та визначеною, не є прибудинковою територією позивача, то Тернопільська міськрада як суб'єкт, який надав у користування на умовах сервітуту спірну земельну ділянку, мав надати докази меж цієї території, її статусу та того, що вона не перетинається з прибудинковою територією позивача, як контраргумент доводам позивача.
132. Встановлення будь-якого сервітуту щодо земельної ділянки за своєю суттю є встановленням певного обмеження для землекористувача у його праві користуватися цією земельною ділянкою відповідно до пункту «е» частини першої статті 96 ЗК України.
133. Абзац перший частини одинадцятої статті 186 ЗК України передбачає, що землекористувач залучається до процесу узгодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Встановлення сервітуту щодо частини території благоустрою без визначення того факту, що вона не є прибудинковою територією, або без погодження з користувачами прибудинкової території, якщо вона такою є, - порушення вимог закону щодо процедури оформлення права земельного сервітуту. Відсутність виділеної на місцевості земельної ділянки прибудинкової території унеможливлює виконання вищезазначеної вимоги.
134. Для встановлення зазначеного сервітуту необхідною умовою є той факт, що нормальне використання тимчасових конструкцій з метою комерційної діяльності ОСОБА_2 неможливе без обтяження цим сервітутом спірної земельної ділянки (схожий висновок дивитись, наприклад, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 920/1173/17 (пункти 33-34), від 30 червня 2021 року у справі № 910/1487/20 (пункт 4.30)). Без розуміння того, чи входить спірна земельна ділянка до земельної ділянки прибудинкової території позивача неможливо здійснити належну оцінку зазначеного, оскільки вона вимагає оцінки виправданості втручання у право постійного користування позивача прибудинковою територією позивача.
135. Також з урахуванням суті благоустрою населених пунктів, визначеного Законом про благоустрій, та змісту статті 10 (повноваження місцевої ради у сфері благоустрою населеного пункту) цього закону можна дійти висновку, що держава делегувала місцевій раді частину повноважень з його забезпечення у її місті. Це безпосередньо стосується й прибудинкових територій як об'єктів благоустрою, для розміщення яких використовуються території благоустрою.
136. Фактично позиція Тернопільської міськради, яку підтримали суди попередніх інстанцій, зводиться до того, що без виділення земельної ділянки прибудинкової території у натурі на місцевості будь-які права, передбачені законом щодо цієї прибудинкової території, не мають меж своєї визначеності на місцевості, а відтак не можуть бути порушені будь-якими діями на цій території (земельній ділянці). За такого підходу відсутність належним чином виділених у натурі на місцевості прибудинкових територій робить також неможливим реалізацію міськрадою завдань благоустрою населеного пункту щодо його конкретних об'єктів благоустрою - прибудинкових територій, оскільки за такого підходу й жодний обов'язок, зокрема міськради, щодо таких території не може бути реалізований. У такій інтерпретації законодавства, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, права на прибудинкову територію позивача існують лише в абстракції та не можуть бути захищені в реальності.
137. Насправді це не відповідає змісту законодавства України. Виходячи зі змісту статті 10, частини першої статті 14, частини першої статті 15, частини другої статті 20 Закону про благоустрій міська рада зобов'язана сформувати такий об'єкт благоустрою як прибудинкова територія та забезпечувати його використання за функціональним призначенням. У цього об'єкта має бути балансоутримувач. Відсутність у багатоквартирному будинку позивача об'єднання співвласників багатоквартирного будинку не знімає з міської ради вищезазначені зобов'язання.
138. Як вже було зазначено, право на прибудинкову територію існує у силу закону, зокрема на підставі пункту «д» частини другої статті 92 ЗК України (дивитись mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20), який породжує законні очікування у тих, на кого він розповсюджується. Так, з метою підтримання належного порядку у сфері земельних відносин закон передбачає реєстрацію як земельних ділянок, так і прав на них, їх обтяжень. Але це є шляхом реалізації відповідного права. Виникнення права передує будь-якій реєстрації цього права.
139. Не може неналежне виконання місцевою радою передбачених законом завдань у сфері землевпорядної та містобудівної діяльності виправдовувати неналежне виконання місцевою радою своїх зобов'язань з благоустрою населеного ринку. Такий підхід призводить до формування порядку, за якого через неналежне виконання одних завдань закону (землевпорядна та містобудівна сфера) місцева рада звільняється від відповідальності за неналежне виконання інших вимог закону (благоустрій населених пунктів).
140. Верховний Суд у справі № 160/674/19 вказав на те, що для дотримання вимог статті 19 Конституції України при реалізації, зокрема, органами місцевого самоврядування своїх повноважень, передбачених Законом про місцеве самоврядування, має встановлюватись «правова процедура», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до будь-якої особи. Дотримання цих критеріїв визначає цю правову процедуру як справедливу процедуру, що дозволяє розглядати її як складову принципу законності, який є елементом принципу верховенства права. У зв`язку з цим законом передбачені правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи. У свою чергу правова процедура має враховувати принцип легітимних очікувань як складовий елемент принципів юридичної визначеності, а відтак й принципу верховенства права.
142. Чи входить спірна земельна ділянка до складу прибудинкової території чи ні - це питання, яке зобов'язана була вирішити Тернопільська міськрада відповідно до вимог законодавства, зокрема функцій, покладених на неї законом, перед тим як приймати рішення про встановлення сервітуту щодо спірної земельної ділянки. Безпідставним є посилання Тернопільської міськради на те, що позивач не надав землевпорядну документацію, за оформлення та ведення якої він не відповідає, враховуючи, що в результаті було встановлено, що такої документації не існує (земельна ділянка прибудинкової території позивача не сформована та не виділена на місцевості), як доказ відсутності в нього прав, які підлягають захисту у цій справі.
143. Відсутність сформованої земельної ділянки прибудинкової території позивача з визначеними її межами на місцевості не може слугувати підставою для встановлення сервітутів на землях, які знаходяться навколо багатоквартирного будинку позивача в межах нормативів, передбачених законодавством. Тільки коли відомі реальні межі прибудинкової території позивача Тернопільська міськрада може встановити чи входить спірна земельна ділянка до прибудинкової території позивача та в принципі вирішити питання того чи не порушить встановлення такого сервітуту права користувачів цієї прибудинкової території, що є її обов'язком перед цими користувачами як представниками територіальної громади міста Тернопіль, чи є підстави для встановлення цього сервітуту через те, що ОСОБА_2 не може у інший спосіб задовольнити свої потреби у комерційній діяльності з застосуванням тимчасових конструкцій, окрім як встановлення цих конструкцій саме на спірній земельній ділянці (наприклад, шляхом оренди спірної земельної ділянки, якщо її статус дозволяє це).
144. Доводи позивача про невідповідність оскаржуваних судових рішень правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 452/3561/14 та від 08 липня 2021 року у справі № 160/674/19 є обґрунтованими.
145. Відповідно до зазначеного вище спірне рішення Тернопільської ради як за встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи не відповідає вищезазначеним вимогам закону, принципам «належного урядування» та верховенства права, отже, є незаконним, а тому підлягає скасуванню згідно із частиною першою статті 21 ЦК України та частиною першою статті 155 ЗК України.
146. Спірний договір сервітуту як похідний від спірного рішення Тернопільської міськради за умови скасування спірного рішення Тернопільської міськради та з урахуванням вищезазначеного є недійсним відповідно до частини першої статті 203 та частини третьої статті 215 ЦК України.
147. Отже, враховуючи зазначене, належним у цій справі було б прийняття Верховним Судом постанови про скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення позову позивача.
На моє переконання, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягала задоволенню. Постанова Тернопільського апеляційного суду від 18 липня 2022 року та рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року не відповідають вимогам закону. Залишення їх без змін не відповідає завданню та основним засадам цивільного судочинства, передбаченим статтею 2 ЦПК України.
Суддя В. В. Пророк