Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 932/1483/21

Провадження № 2/932/2060/22

19 квітня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Рибалці В.І.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

18.02.2021 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, на теперішній час сторони розлучені. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька проживає разом із позивачем, дитині необхідно забезпечувати належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Оскільки позивач сама не може забезпечити дитині належний рівень життя, а відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, а тому може сплачувати аліменти на утримання дитини. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти у розмірі 3000,00 грн., щомісячно починаючи стягнення з 12.02.2021 року і до повноліття дитини.

Ухвалою суду від 23.03.2021 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 03.03.2022 року справу прийнято до провадження цим складом суду та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_4 надав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_6 в якому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 надала суду відповідь на відзив ОСОБА_4 в якому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 23.10.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19.06.2017 року по справі № 201/4834/17 шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданого Кудашівською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області від 15.03.2006 року, актовий запис № 05.

З позовної заяви вбачається, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом із позивачкою.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вказав, що частиною 1 ст.189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу. Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, у випадку відсутності письмової домовленості між сторонами про сплату аліментів на дитину, їх розмір, позивач має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, крім того, в Сімейному кодексі України відсутня вказівка про те, що таке право обумовлене виключно ухиленням відповідача від свого обов`язку щодо матеріального утримання дитини.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Посилання відповідача, що на його утриманні перебуває старший син сторін, який продовжує навчатись у вищому навчальному закладі й кошти на навчання сплачує лише відповідач, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів на доньку відсутні, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до норм Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов`язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років, однак правом на подання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, відповідач до позивача не скористався.

До твердження відповідача, що на його утриманні перебуває мати, яка є особою похилого віку, пенсіонером за віком та непрацездатною, а отже потребує допомоги від сина й обов`язок щодо надання утримання непрацездатній матері, яка потребує допомоги, покладений на нього законом, а тому є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, суд ставиться критично, оскільки мати відповідач має право на отримання пенсії за віком у розмірі, встановленому законодавством, окрім того відповідачем не доведеного того факту, що його мати взагалі потребує необхідності для утримання та допомоги, й суду не надано доказів проживання відповідача з матір`ю, що унеможливлює встановити факт перебування її на утриманні сина.

Окрім цього, спільний відпочинок відповідача разом з дитиною та її утримання до подання позовної заяви, не виключає обов`язок утримувати дитину після подачі позову - 18.02.2021 року.

Доводи відповідача, що позовна заява не може підлягати задоволенню ані повністю, ані частково, оскільки відсутні жодні правові підстави, а викладене в позовній заяві не відповідає дійсності та суперечить фактичним обставинам справи, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до норм Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття й виключне право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків з ким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище позивача, яка виховує дитину і відповідача - платника аліментів (є працездатною особою, молодого віку, наявність на утриманні ще однієї дитини), рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дітей.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що позивачем не надано докази можливості відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справ встановлені під час розгляду справи, надані докази на підтвердження та спростування позовних вимог, виходячи виключно з інтересів дитини, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Суд також звертає увагу позивача, що відповідно до ч.3 ст.181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Слід зазначити, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що оскільки право позивача на отримання аліментів, як тим з батьків, з ким проживає дитина, встановлено законом, воно підлягає судовому захисту, шляхом часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач при поданні позову до суду була звільнена від його сплати за законом.

Керуючись ст. ст. 4,12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273,352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_4 , ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову - 18.02.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 28.04.2023 року.

Суддя В.В. Куцевол