У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.04.2023 Справа №607/6832/23

Провадження №2-з/607/26/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Кунець Н.Р.,

за участі секретаря судового засідання Таран Х.В.

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.04.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просить: зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на особистому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 до стану у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 08.02.2023 у розмірі 21 080 грн; зобов`язати відповідача не нараховувати відсотки, не списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних, пенсійних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, комісій, щодо відновлювальною кредитної лінії, встановленої по рахунку НОМЕР_1 до закінчення кримінального провадження №0000436.

Разом із позовною заявою 14.04.2023 ОСОБА_1 подав суду заяву про забезпечення позову у вказаній справі, шляхом: заборони Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» нараховувати відсотки, списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних, пенсійних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, комісій, щодо відновлювальною кредитної лінії, встановленої по рахунку НОМЕР_1 до набрання законної сили рішенням.

Заява мотивована тим, що 08.02.2023 до позивача зателефонував невідомий чоловік, який представився як працівник служби безпеки АТ «Ощадбанк» та шляхом обману заволодів грошових коштами позивача на загальну суму 28 080 грн. При цьому, грошові кошти у розмірі 21 080 грн, якими заволоділи шахраї, були кредитними коштами, які позивач погасив в рахунок кредитної заборгованості. 27.02.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив призупинити нарахування часткового порушення тіла кредиту, процентів та комісії за користування кредитними коштами, штрафів та інших санкцій по рахунку НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 . Також, підлягає поновленню залишок кредитних коштів на особистому рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 до стану 21 080 грн у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 08.02.2023. Однак, відповідачем надано відповідь №117.14-16/133 від 17.03.2023, якою відмовлено позивачу у вказаних вимогах. Відповідач не звертаючи увагу на причину зникнення коштів з рахунків позивача, нарахував частину тіла кредиту, проценти та комісію за користування кредитними коштами. Внаслідок чого з пенсійної картки позивача примусово списано 2549,43 грн. До 20.04.2023 прийшло повідомлення з банку про примусове погашення знову процентів і комісії у розмірі 2011,81 грн. Відповідач відмовив позивачу у призупинені нарахування відсотків та комісії, зупинення списання коштів із пенсійної картки у рахунок погашення основної суми тіла кредиту та відсотків за користування кредитом до моменту закінчення кримінальної справи, більше того зняв в примусовому порядку з пенсійної картки, а тому існує реальна загроза неправомірного списання грошових коштів із пенсійної картки позивача повторно за кредитом, по якому шахраями здійснено незаконне заволодіння коштами, до моменту винесення законного рішення у даній справі. Посилаючись на наведене, просив задовольнити заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За таких обставин розгляд заяви проводиться без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проаналізувавши подану заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

В силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 151 153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом заборони вчиняти певні дії, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зі змісту поданого позову вбачається, що позивач пред`являючи позов просить: зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на особистому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 до стану у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 08.02.2023 у розмірі 21 080 грн; зобов`язати відповідача не нараховувати відсотки, не списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних, пенсійних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, комісій, щодо відновлювальною кредитної лінії, встановленої по рахунку НОМЕР_1 до закінчення кримінального провадження №0000436.

При цьому, у поданій заяві про забезпечення позову позивач просить заборонити Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» нараховувати відсотки, списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних, пенсійних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, комісій, щодо відновлювальною кредитної лінії, встановленої по рахунку НОМЕР_1 до набрання законної сили рішенням.

На думку суду, вимоги позивача про заборону вчиняти дії Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», зокрема нараховувати відсотки, списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних, пенсійних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, комісій, щодо відновлювальною кредитної лінії, встановленої по рахунку НОМЕР_1 фактично є одною з вимог поданого позивачем позову, відтак забезпечення позову в той спосіб, на якому наполягає позивач, по суті є елементом задоволення позовних вимог, тобто формою вирішення спору, що до розгляду справи по суті, що є неприпустимим, оскільки матеріально-правовий результат спору для позивача може бути витребуваний лише при вирішенні позову по суті.

Крім того суд зауважує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Саме лише посилання в заяві на потенційну неможливість у подальшому виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позивач в обґрунтування вимог про забезпечення позову зазначає, що з пенсійної картки позивача примусово списано 2549,43 грн та що ним отримано повідомлення з банку про примусове погашення знову процентів і комісії у розмірі 2011,81 грн. Однак до позовної заяви та заяви про забезпечення позову не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, зокрема, які б підтверджували про примусове списання банком з пенсійного, зарплатного чи іншого банківського рахунків власних коштів позивача на погашення кредиту, комісій по рахунку НОМЕР_1 .

При цьому з долученого до матеріалів позовної заяви листа №117.14-16/133 Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 17.03.2023 вбачається, що позивачу було відмовлено лише у тимчасовому призупиненні, на період досудового розслідування, нарахування процентів за користування кредитом та повідомлено про обов`язок сплати щомісячного платежу. Долучені до позову скріншоти з телефона позивача містять повідомлення про необхідність сплати платежів по кредиту. Разом з тим вказані документи не підтверджують примусове списання банком коштів з рахунків позивача на погашення кредиту.

Таким чином, заявником не доведено необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зокрема того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення або значно ускладнить його виконання. Крім того забезпечення позову в той спосіб, на якому наполягає позивач, по суті є елементом задоволення позовних вимог, тобто формою вирішення спору, що до розгляду справи по суті, що є неприпустимим.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 149-154, 353- 355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Копію ухвали негайно направити ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана 17.04.2023.

СуддяН. Р. Кунець