Справа № 298/1682/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2020 року, головуючий суддя Ганько І.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором, штрафу та пені за порушення договірного зобов`язання

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в якому просить стягнути з них у солідарному порядку на його користь 78 000 грн. боргу в рахунок оплати передбачених договором платежів, 28 080 грн. штрафу за період з 16 червня 2011 року по 15 грудня 2013 року та 182 208 грн. пені за період з 15 червня 2011 року по 06 листопада 2017 року.

Свою позицію мотивує тим, що 23 грудня 2010 року між ним та відповідачами було укладено нотаріально-посвідчений договір найму-продажу транспортного засобу, згідно якого він зобов`язався передати останнім у користування, а згодом і у власність належний йому автомобіль марки «ВАЗ-21101СПГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а такі, у свою чергу, до 15 числа кожного місяця сплачувати плату за найм автомобіля у розмірі не менше 2 600 грн. Після внесення плати за найм у загальній сумі, що визначена у п. 2.2 Договору, він повинен передати право власності на автомобіль. Так, свої зобов`язання за договором він виконав у повному обсязі, передавши відповідачам у користування зазначений автомобіль у день підписання договору, що стверджується підписаним актом приймання-передавання від 23 грудня 2010 року.

Однак, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 порушили взяті на себе зобов`язання, а саме не сплачували обумовлені договором платежі, відтак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2012 року з них на його користь у солідарному порядку стягнуто 15 600 грн. плати за найм транспортного засобу, 4 266 грн. неустойки, 9 360 грн. моральної шкоди та 318,6 грн. судових витрат.

Разом з цим, вказане рішення суду відповідачами не виконане та заборгованість не сплачена, відтак він має право вимагати сплатити йому пеню із суми боргу 15 600 грн. за період з 15 червня 2011 року (день звернення до суду) по теперішній час (06 листопада 2017 року) у розмірі 182 208 грн. При цьому, оскільки рішенням суду від 28 лютого 2012 року борг за договором стягнуто лише частково, тобто за період з 23 грудня 2010 року по 15 червня 2011 року, тому він крім пені також просить стягнути решту суми боргу у сумі 78 000 грн. за час з 16 червня 2011 року по 23 грудня 2013 року (п. 1 Договору) та штраф за прострочення сплати платежів у розмірі 28 080 грн.

Заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором найму-продажу від 23 грудня 2010 року у розмірі 156 080 (сто п`ятдесят шість тисяч вісімдесят) грн., з яких 78 000 (сімдесят вісім тисяч) грн. плата за найм транспортного засобу за період з 16 червня 2011 року по 15 грудня 2013 року; 28 080 (двадцять вісім тисяч вісімдесят) грн. штраф за період з 16 червня 2011 року по 15 грудня 2013 року та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. пеня за період з 15 червня 2011 року по 06 листопада 2017 року. Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 ,подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Інші учасника судового розгляду в черговий раз в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Вказане свідчить про умисне і свідоме небажання брати участь в судовому розгляді справи і затягуванні процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23 грудня 2010 року між ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з іншого боку було укладено нотаріально посвідчений договір найму-продажу, згідно якого позивач передає, а відповідачі приймають у користування за плату у розмірі не менше 2 600 грн. до 15 числа кожного місяця строком до 23 грудня 2013 року, а після внесення плати за найм у загальній сумі, визначеній п. 2.2 цього договору, у власність транспортний засіб марки «ВАЗ 211010 СПГ», 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до п. 2.2. договору ціна транспортного засобу визначена сторонами у сумі 93 600 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 11 833 доларам США (Т. 1 а. с. 4-5). Цього ж дня на виконання п. 2.4 вказаного договору транспортний засіб було передано відповідачам, що стверджується актом передавання-приймання автомобіля від 23 грудня 2010 року.

Також встановлено, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за договором найму-продажу від 23 грудня 2010 року належним чином не виконували, внаслідок чого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2012 року з них на користь ОСОБА_3 солідарно стягнуто існуючу станом на червень 2011 року заборгованість, а саме 15 600 грн. плати за найм транспортного засобу, 4 266 грн. неустойки, 9 360 грн. моральної шкоди та 198,66 грн. судового збору і 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

Позивач ОСОБА_3 повторно звернувся в суд до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 із позовом, оскільки вважав, що рішення суду не виконано.

Позовні вимоги по вимозі щодо найму позивач обгрунтував посилаючись на договір найму-продажу транспортного засобу ВАЗ-21101СПГтАО4145АК від 23.12.2010 року, а саме пункти 2.7 та 3.2 договору та на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2012 року, вважаючи, що, згідно з пунктом 1.2 договору, вправі вимагати борг за період з дати звернення до суду по початкову дату закінчення дії договору найму-продажу тобто з 16.06.2011 року по 23.12.2013 року.

Позовні вимоги щодо штрафу позивач обгрунтовував посилаючись на пункти 4.3 та 2.2 договору, якими передбачено сплату штрафу в розмірі «1% від суми договору», який позивачем розрахований щомісячно (фактично як пеня, а не як штраф).

Щодо пені позивач обгрунтовував положеннями пунту 4.5 договору, якими визначено застосування пені у розмірі 0,5% від суми заборгованості з моменту звернення до суду з позовною заявою за період з 15.06.2011 року по 06.11.2017 року.

Всупереч положенням статей 143, 144, 147 ЦПК України, засоби процесуального примусу (для того щоб забезпечити визнане судом необхідним встановлення істотних обставин справи щодо дійсної долі предмета договору найму-продажу) судом не застосовувались неповнота встановлення обставин справи відтак і відповідних їм правовідносин обумовлені порушенням норм процесуального характеру.

Пунктом 3.2 договору найму-продажу передбачено декілька альтернативних варіантів поведінки позивача у разі порушення зобов`язань за договором, зокрема вилучення т/з не відмовляючись від договору, або варіант відмовитись (розірвати) договір вилучити т/з та звернутися до суду - абзац 6 пункту 3.2. договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був вилучений т/з (28.02.2011), однак позивач (до завершення строку договору) звернувся до суду з позовом, та з цього моменту припинив (розірвав) дію договору найму-продажу.

Даний факт встановлено у рішенні Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2012 року.

Верховний суд неодноразово вказував на неможливість у договірних зобов`язаннях нарахування відсотків, штрафних санкцій тощо поза межами дії договору.

Будь-які дії позивача з посиланням на договір найму-продажу могли б мати місце, якби не положення пункту 3.2. договору, за якими звернення до суду позивачем до закінчення дії договору допускалось лише у разі волевиявлення щодо розірвання договору відтак вилучивши автомобіль і звернувшись до суду у червні 2011 року позивач своєю поведінкою (отже вчинивши правочин) вказав на застосування ним абзацу 6 пункту 3.2. договору а саме його розірвання - адже лише розірвавши договір позивач мав би право надати автомобіль іншій особі.

Відтак позивач, діяння якого суперечать позиції, яку він займав раніше (у справі 2-193/11), не може отримати переваги від своєї непослідовної поведінки саме така позиція сформульована у постанові Об`єднаної Палати КЦС ВС 10.04.2019 року у справі 390/34/17 провадження 61-22315сво18.

Внаслідок розірвання договору позивач вправі вимагати обумовлені договором санкції, які могли нараховані лише в межах дії строку договору з урахуванням позовної давності, що регулює спірні правовідносини.

Характер спірних правовідносин допускає отримання позивачем плати саме за користування (та подальший передачу відповідачу у власність) транспортного засобу - однак вилучення такого позивачем обумовлює фактичне припинення відносин найму-продажу. В цій частині рішення суду суперечить позиції Верховного Суду у справі 910/11131/19 постанова від 19.04.2021 року (пункти 9.12-9.14) де вказано, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відтак, вимога стягнути з апелянта орендну плату (яка за своєю природою є платою за користування майном) за період, коли користувач не використовував відповідне майно суперечить суті правовідносин найму-продажу тим більше, якщо це відбулося за обставин, коли сам позивач вилучив у відповідачів предмет найму-продажу. Вимогу про стягнення збитків у виді упущеної вигоди позивач не ставив.

Окрім того, станом на 03.10.2022 року рішення у справі 2-193/11 виконане в повному обсязі, що стверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП№56561023 від 03.10.2022року, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону, що відповідно до ст. 376 ЦПК є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити.

Заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором, штрафу та пені за порушення договірного зобов`язання відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 травня 2023 року.

Головуючий

Судді