Справа № 201/9312/21
Провадження № 2/201/592/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каліновича Сергія Петровича (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталія Анатоліївна, ОСОБА_6 ) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, прилюдних торгів, визнання незаконним і скасування акта про проведення прилюдних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування рішень про державну реєстрацію, визнання права власності, витребування майна, усунення перешкод у користуванні нерухомими майном,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2021р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н.А.) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, скасування рішень про державну реєстрацію, визнання права власності, витребування майна, усунення перешкод у користуванні нерухомими майном (а.с. 2 38 т. 1).

Ухвалою суду від 17.09.2021р. відкрито провадження у справі, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 78 т. 1).

Ухвалою суду від 17.09.2021р. за заявою позивачки забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_3 , а також будь-яким фізичним та юридичним особам, які діють від імені та в інтересах ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, здавання в оренду, передавання в іпотеку або на будь-яких інших правових підставах, що передбачають набуття третіми особами будь-яких прав щодо спірного майна, перепланування, переобладнання, капітальний ремонт, реконструкція тощо щодо: житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; земельної ділянки з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :03:135:000, площа (га): 0,0527, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 80 82 т. 1).

Ухвалою суду від 28.01.2022р. витребувано докази витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Златової Н.А. копії матеріалів нотаріальної справи щодо укладання договорів купівлі-продажу серії 132, 133 від 09.01.2019р. на придбання будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки під будинком, стороною якими є ОСОБА_3 (а.с. 184 185 т. 1).

Ухвалою суду від 09.08.2022р. витребувано докази витребувано від Соборного ВДВС у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії матеріалів виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1417/2008 від 17.03.2008р., виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, стягувачем за яким є ОСОБА_4 , боржниками ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (а.с. 197 198 т. 2).

18.04.2022р., після надходження витребуваних судом доказів, позивачка уточнила позовні вимоги шляхом подання позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ТОВ «Укрспецторг Групп», приватного нотаріуса Дніпровського МНО Каліновича С.П. (треті особи приватний нотаріус Дніпровського МНО Златова Н.А., ОСОБА_6 ) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, прилюдних торгів, визнання незаконним і скасування акта про проведення прилюдних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування рішень про державну реєстрацію, визнання права власності, витребування майна, усунення перешкод у користуванні нерухомими майном (а.с. 59 87 т. 2).

Підготовче засідання у справи закрите 28.11.2022р. та справи призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с. 5 т. 3).

В обґрунтування позовних вимог (у новій редакції від 17.04.2022р.) представник позивачки посилався на те, що 02.03.1991р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений шлюб, у якому сторони перебували до 2008 рік. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.10.2008р. шлюб розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу від 27.06.1996р. ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарчими побудовами та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці, яка була у власності територіальної громади. У подальшому земельна ділянка для обслуговування житлового будинку передана у власність ОСОБА_2 у порядку приватизації на підставі державного акту від 23.07.1998р.

25.06.2004р. після закінчення будівництва житлового будинку та господарських споруд за заявою ОСОБА_2 житловий будинок згідно з рішенням виконкому від 23.01.1998р. № 63 введений в експлуатацію.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. у справі № 2-104/11 про поділ майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_4 ) та виділено її в натурі згідно 1 варіанту розподілу житлового будинку, зазначеного у висновку судово будівельно-технічної експертизи № 702/703/704-11.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2012р. у справі № 2-104/11 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цього будинку та виділено їй в натурі 1/2 частину домоволодіння згідно 1 варіанту розподілу житлового будинку, визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи №3440-11 від 20.10.2011р., а саме, квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 148,7 кв.м. із різними приміщеннями.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку згідно 1 варіанту розподілу житловою будинку визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3440-11 від 20.10.2011р. - квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 118,6 кв.м з різними приміщеннями. Для влаштування двох ізольованих квартир зобов`язано ОСОБА_2 виконати переобладнання.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. залишене без змін, додаткове рішення цього ж суду від 13.01.2012р. змінене в частині виконання переобладнань у житловому будинку. У задоволенні вимог про поділ земельної ділянки відмовлено, оскільки вона не входить до складу спільного майна подружжя, передана у власність відповідача у порядку приватизації до внесення доповнень в ст. 61 СК України.

Як вказує представник позивачки адвокат Бутенко О.О., 23.04.2021р. він ознайомився з матеріалами справи № 2-104/2011, з якої дізнався, що 10.07.2007р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відкрите провадження у даній цивільній справі № 2-3253/2007 (у подальшому № 2-104/2011) про поділ майна.

Ухвалою суду від 10.07.2007р. за заявою позивачки ОСОБА_1 забезпечено позов шляхом накладення арешту на домоволодіння та земельну ділянку АДРЕСА_3 .

У позові позивачка ОСОБА_1 зазначила адресу: АДРЕСА_7 . 12.09.2007р. відповідач ОСОБА_2 одержав позовну заяву і ухвали, що підтверджується повідомленням про вручення. 20.09.2007р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 ознайомилась з матеріалами справи. Тобто відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про адресу проживання ОСОБА_1 12.09.2007р. і накладений арешт на домоволодіння та земельну ділянку.

Ухвала про забезпечення позову направлена до Жовтневого ВДВС і 25.09.2007р. супровідним листом ВДВС повернута із постановою про закінчення виконавчого провадження з виконання ухвали. Листом КП «Дніпропетровське МБТІ» від 05.11.2007р. суду повідомлено, що станом на 29.10.2007р. надійшли ухвала про забезпечення позову і постанова Жовтневого ВДВС про арешт майна боржника.

19.12.2007р. ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (зазначив у позові адресу ОСОБА_1 як: АДРЕСА_7 ). 11.11.2011р. ухвалення рішення суду про поділ майна, яким за ОСОБА_1 визнане право власності на 1/2 частку домоволодіння. Того ж дня ОСОБА_2 видав довіреність ОСОБА_8 , яка 02.12.2011р. ознайомилась з матеріалами справи про поділ майна № 2-104/2011 і 13.01.2012р. надала пояснення щодо ухвалення додаткового рішення. 10.05.2012р. ухвалене рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі 2-104/2011, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на спірне домоволодіння та виділена частка. 10.05.2012р. ОСОБА_8 отримала копію вступної та резолютивної частин рішення суду апеляційної інстанції від 10.05.2012р.

28.02.2013р. ОСОБА_5 , а 04.03.2013р. ОСОБА_2 звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявами про зняття арешту з нерухомого майна. Ухвалою суду від 05.03.2013р. їх заяви задоволені, скасовані заходи забезпечення позову. В судове засідання ОСОБА_1 не викликалась, ухвала їй не направлялась.

15.03.2013р. ОСОБА_8 звернулась до суду із заявою про видачу копії ухвали про зняття арешту, 18.03.2013р. одержала два примірники.

Отже, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 і ОСОБА_4 були обізнані про виникнення та існування у ОСОБА_1 права власності на частку у спільному майні.

Також у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровську перебувала справа № 2-1417/08 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Так, 26.12.2007р. ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши дату складання позову 18.12.2007р. В якості додатків до позову зазначив «заяву відповідача», що вказує на те, що ОСОБА_4 вже мав домовленість із ОСОБА_2 , хоча останній станом на 18.12.2007р. і на 26.12.2007р. не мав статусу відповідача. При цьому, 20.12.2007р. (до подання позову і відкриття провадження) ОСОБА_2 склав і підписав заяву про те, що він згодний з позовними вимогами до його родини та просить суд задовольнити вимоги ОСОБА_4 , що вказує на попередню домовленість про визнання позову.

Також звернув увагу на те, що у матеріалах справи наявна фотокопія паспорта громадянина України ОСОБА_2 , згідно із яким він прописаний за адресою: АДРЕСА_8 . Тому спір мав бути розглянутий Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська. При цьому, згідно із п. 7 договору позики від 20.01.2005р., сторони домовились визначити договірну підсудність Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська згідно ст. 129 ЦПК, але згідно вимог ст. 102 ЦПК 1963року сторонами в цивільному процесі є позивач та два відповідачі ( ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ), у зв`язку з чим договірна підсудність мала бути обумовлена за згодою не сторін договору, а сторін в розумінні ЦПК України і не була погоджена з ОСОБА_1 , яка не була стороною договору позики.

До справи долучений оригінал договору позики від 20.01.2005р., укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на суму 2300000 грн., про укладення якого позивачка не була обізнана.

У позові ОСОБА_4 стверджував, що отримані гроші ОСОБА_2 витратив на благоустрій домоволодіння АДРЕСА_2 , закінчення значного об`єму ремонтних робіт, меблювання, розрахунок з кредиторами за раніше позиченим коштам.

Водночас, 25.06.2004р. (ще до одержання позики) домоволодіння було введене в експлуатацію на підставі рішенням виконкому від 23.01.1998р. № 63. Інформації про борги у справі про поділ майна не існувало.

У п. 6 договору позики вказано, що позичальник повідомляє кредитора про те, що домоволодіння та земельна ділянка можуть бути майном, що може забезпечити можливі позовні вимоги. Фактично ОСОБА_4 і ОСОБА_2 обійшли процедуру забезпечення позикового зобов`язання іпотекою, адже така процедура мала бути здійснена не тільки за згоди ОСОБА_1 , але й шляхом внесення офіційної інформації про обтяження до державних реєстрів. Отже, вказаний договір вже передбачав можливість звернення до суду та підсудність, але в порушення вимог добросовісності, розумності та справедливості сторони такого договору - відповідачі, будучи обізнаними про права ОСОБА_1 умисно передбачили прізвище, ім`я та по батькові останньої в договорі позики і зловживаючи процесуальними правами домоглись розгляду справи без повідомлення останньої.

При цьому, станом на 12.09.2007р. ОСОБА_2 у справі про поділ майна був обізнаний про адресу проживання ОСОБА_1 , а 19.12.2007р. пред`явив зустрічний позов, в якому зазначив її дійсну адресу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008р. стягнуто на користь ОСОБА_4 солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заборгованість за договором позики на суму 2300000,00 грн. та 1700,00 в рахунок відшкодування судового збору.

Але, згідно журналу судового засідання від 04.02.2008р. в судовому засіданні проголошена тільки вступна та резолютивна частина, згідно якої з відповідачів стягнуто 2300 00 грн. та 1700,00 грн. (помилково вказана сума стягнення). Тому ухвалою апеляційного суду повернуто справу до суду першої інстанції для виправлення описки в сумі стягнення, після чого тільки 21.01.2013р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 2-1417/08 постановлена ухвала про внесення виправлення у вступну та резолютивну частини рішення суду від 08.02.2008р.

У матеріалах справи відсутній виконавчий лист та документи виконавчої служби про його виконання.

Про існування вказаної справи позивачка ОСОБА_1 не була обізнана, як і про існування договору позики, тому 28.09.2012р. звернулася з апеляційною скаргою на це рішення.

З 05.10.2012р. по 21.02.2013р. тричі суд апеляційної інстанції направляв справу до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для усунення недоліків.

У зв`язку із поданням апеляційної скарги згідно вимог ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» орган державної виконавчої служби зобов`язаний був повернути виконавчий документ, чого не було зроблено, що призвело до передачі 03.12.2012р. майна на реалізацію ТОВ «Укрспецторг Групп» та проведення 29.01.2013р. прилюдних торгів, переможцем у яких став друг ОСОБА_2 - ОСОБА_5 .

При цьому, реалізація відбулась під час дії ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. у справі № 2-3063/2007 (№ 2-104/11) про забезпечення позову і постанови Жовтневого ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.07.2007р.

На стадії апеляційного провадження представником позивача ОСОБА_4 була ОСОБА_8 , яка раніше представляла інтереси ОСОБА_2

26.03.2013р. представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подала до суду апеляційної інстанції заперечення, разом з ОСОБА_2 та представником ОСОБА_1 ОСОБА_9 приймала участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. ОСОБА_2 не заявив жодних заперечень щодо представництва його представником ОСОБА_8 зовсім протилежну за інтересами та процесуальним статусом особу.

07.05.2013р. Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008 року в частині стягнення з боргу з ОСОБА_1 скасоване, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У подальшому, згідно свідоцтв про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення від 14.11.2014р., виданих приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П. зареєстрованих в реєстрі за № 1113 та 1117, право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку набув і зареєстрував ОСОБА_5 .

Станом на 12.01.2021р. (дату звернення із позовом) ОСОБА_2 так і не виконав обов`язок щодо виконання переобладнань будинку. До виконання ОСОБА_2 визначених рішенням суду обов`язків щодо переобладнання будинку позивачка не могла зареєструвати за собою право власності. Також до переобладнання не могла вселитися у будинок з маленькими дітьми.

28.02.2013р. ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору позики від 20.01.2005р. недійсним. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2013р. у справі № 200/2715/13-ц у задоволенні позовних вимог відмовлено, рішення залишене без змін судом апеляційної інстанції.

У жовтні 2014 року позивачка звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради (третя особа - ОСОБА_2 , Управління Держземагентства у місті Дніпропетровськ Дніпропетровської області) про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 18.06.1998р. № 1159 в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_3 ; визнання недійсним державного акту на право приватної власності, виданого ОСОБА_2 . Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02.02.2016р. у справі № 200/19818/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2017р. та постановою Верховного Суду від 23.10.2019р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Водночас, апеляційний суд зауважив, що в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України якщо у подружжя виникла спільна сумісна власність на житловий будинок, для обслуговування якого виділено у власність земельну ділянку, то в того з подружжя, за яким визнається право власності на частину житлового будинку, у тій самій частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

12.01.2021р. з метою підготовки до справи № 200/1681/19, що перебувала у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, представник позивачки - адвокат Бутенко О. О. здійснив запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного об`єкта нерухомого і з`ясував, що спірне майно 09.01.2019р. незаконно відчужене на користь ОСОБА_3 .

Підставою продажу та реєстрації за новим власником стали договори купівлі-продажу від 09.01.2019р. № 132, 133, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А., що також підтверджується інформаційною довідкою від 12.01.2021р. № 240205506, що додається.

Про дійсних учасників договорів та свідоцтва про придбання з прилюдних торгів представник позивачки дізнався 04.04.2022р. з матеріалів даної цивільної справи (№ 201/9312/21), тому уточнив позов та склад осіб, які беруть участь у справі.

Щодо обставин обізнаності відповідачів про права ОСОБА_1 на виділену частку у домоволодінні АДРЕСА_3 та належної обачності при укладенні правочину, звернув увагу на те, що відповідачі знайомі ще до будівництва спірного домоволодіння. Саме відповідачка ОСОБА_3 виконувала з ОСОБА_2 замовлення щодо введення новоствореного будинку в експлуатацію шляхом збирання та подання відповідних документів, тому ОСОБА_3 є обізнаною про шлюб із ОСОБА_2 , про будівництво спільного будинку, придбання 27.06.1996р. у період шлюбу у ОСОБА_10 старого будинку з неприватизованою землею.

На офіційному сайті Судова влада України станом на 10.09.2021р. у розділі «стан розгляду справ» при пошуку за прізвищем іменем та по батькові « ОСОБА_2 » наявний перелік із 42 справ, зокрема і справа про поділ майна 2-104/11.

Обґрунтовуючи підстави для визнання недійсними прилюдних торгів, проведені у січні 2013 року, зазначив, що вигодонабувачем їх став друг ОСОБА_2 . Навіть тоді, коли спірні домоволодіння та земельна ділянка були набуті ОСОБА_5 , який подавав до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову у справі про поділ майна і додавав ухвалу від 10.07.2007р., ОСОБА_5 взагалі не піддав сумнівам законність проведених торгів та законність дій державної виконавчої служби, при цьому вказаний відповідач надалі вимагав у нотаріуса видачі свідоцтв про придбання з прилюдних торгів, у видачі яких спочатку було відмовлено через наявні в реєстрі обтяження (арешт).

Вказані вище обставини, на думку представника позивача, підтверджують єдиний намір відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і представників ДВС щодо позбавлення позивачки ОСОБА_1 права власності на її частку домоволодіння і земельної ділянки, яке виникло під час шлюбу і виділене судом до проведення прилюдних торгів.

На звернення позивачки 15.02.2021р. рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Кучеренка Є.А. їх відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56702770 від 19.02.2021р. на домоволодіння через те, що право власності зареєстроване за іншою особою.

Позивачка особисто не укладала договорів щодо відчуження на користь ОСОБА_3 своєї частки, виділеної останній рішенням суду, згоди на укладення не надавала. Заборгованості перед відповідачами не мала.

Остаточним рішенням суду за позивачкою визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку і виділено частку, що призвело у силу ст.ст. 364, 367, 370 ЦК України до припинення правового режиму спільної власності. Позивачка розраховувала на виконання відповідачем ОСОБА_2 встановленого рішенням суду обов`язку і сподівалась, що після проведення ОСОБА_2 ремонтних робіт з перепланування та переобладнання, вона замовить ремонтні роботи та вселиться разом з дітьми до належної їй частки. Враховуючи, що ОСОБА_2 доглядав за матір`ю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його утриманні знаходилися син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і дружина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка не наполягала на проведенні ремонтних робіт, дозволяла виконати роботи пізніше, адже ОСОБА_2 мав платити аліменти за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2007р. по справі № 2-3065/2007 на утримання сина ОСОБА_14 і доньки ОСОБА_14 .

Тільки 12.01.2021р. під час розгляду спору про розмір аліментів представник позивачки дізнався, що ОСОБА_2 відчужив домоволодіння та земельну ділянку і у нього немає жодного майна, що вказувало на те, що відповідач не бажає добровільно виконувати рішенням суду, перешкоджатиме позивачці вселенню у спірне домоволодіння, а відкладання ремонтних робіт зводились для того, щоб незаконно перевести право власності на знайому особу.

Представник позивачки вважав, що ефективними способами захисту прав є не тільки витребування від ОСОБА_3 спірного майна, а й визнання торгів та договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним, що повернене відповідача ОСОБА_2 у правовий статус власника, надасть змогу позивачці вимагати через суд від ОСОБА_2 виконання обов`язків з перепланування. Приведення майна у належний стан, згідно висновками експертизи та рішенням суду, не позбавляє ОСОБА_2 у подальшому відчужити свою частку.

До придбання спірного домоволодіння ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були знайомі з ОСОБА_3 , остання була обізнана про придбання будинку, нове будівництво під час шлюбу, приймала активну участь при проведенні процедури введення будинку в експлуатацію, надавала технічну допомогу, займалась збиранням документів.

Вважав, що кінцевого покупця ОСОБА_3 не можливо вважатись добросовісним набувачем майна, оскільки на офіційному сайті «Судова влада України» мають 42 судові справи у відношенні ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 не проявила достатньої обачності для перевірки продавця, а приватний нотаріус, яка мала перевірити інформацію з Єдиний державний реєстр судових рішень, не виконала належним чином свої обов`язки, що призвело до порушення прав позивачки.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсними публічних торгів, недобросовісність їх переможця ОСОБА_5 і стягувача ОСОБА_4 , зазначив, що лише ОСОБА_2 і ОСОБА_4 приймали участь у справі № 2-1417/08 про стягнення боргу, мали одного й того ж представника ОСОБА_8 , яка разом із ОСОБА_2 були обізнані про права ОСОБА_1 на виділену частку у домоволодінні. Після виділу судом частки ОСОБА_1 у домоволодінні, ОСОБА_2 і ОСОБА_8 приймали участь у судовому засіданні 26.03.2013р. в суді апеляційної інстанції у справі № 2-1417/08, не повідомили суд про те, що відбулися прилюдні торги. Зазначив, що торги проведені із порушенням вимог п.п. 3.2., 3.7. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, без виклику державним виконавцем Мовчан Н.І., без перевірки правовстановлюючих документів на право власності, з`ясування наявності судового спору і забезпечення позову. ТОВ «Укрспецторг Групп» письмово не повідомило боржника ОСОБА_1 про проведення прилюдних торгів, копія акта їй не надсилась.

Норма ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», яка вказана у свідоцтвах про придбання майна з прилюдних торгів, не могла бути правовою підставою для видачі свідоцтва на підставі акта проведених прилюдних торгів, адже регулює правовідносини присудження стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, коли державний виконавець вилучає ці предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання права власності на землю, вважав, що відмова у вимозі ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки у справі № 2-104/11 про поділ майна подружжя, не є підставою вважати, що у ОСОБА_1 такого права не існує, адже воно пов`язане із правом на свою частку будинку в силу вимог ст. 68 СК України. Земельна ділянка, що незаконно відчужена, не виділена, тому договір купівлі-продажу має бути судом визнаний недійсним, що гарантуватиме поновлення прав позивачки як на домоволодіння, так і на виділену для обслуговування домоволодіння земельну ділянку. В іншому випадку захист прав позивачки щодо витребування з чужого незаконного володіння 1/2 частки домоволодіння буде неефективним, адже не забезпечуватиме поновлення у позивачки права спільної сумісної власності на земельну ділянку, правовий режим щодо якої судом змінений не був. Відчуження ОСОБА_5 не виділеної власної частки земельної ділянки без згоди позивачки ОСОБА_1 порушує переважне право ОСОБА_1 на придбання вказаної земельної ділянки відповідно до вимог ст. 362 ЦК України.

Відтак, вважав, що внаслідок порушення вимог ст.ст. 131, 132 ЗК України і не зазначення істотних умов про розмір земельної ділянки, порушення при проведення прилюдних торгів, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 має бути визнані судом недійними, як такий, що усуває негативні наслідки порушення речового права власності позивачки. Такий спосіб захисту відповідатиме змісту права позивачки користуватися землею, яка на даний час є цілим, не виділеним об`єктом нерухомого майна, тому право користування землею існує без визначення часток.

На обґрунтування вимоги про вселення позивачки до житлового будинку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зазначив, що неможливість спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 призвела до виселення позивачки з дітьми, через що вони не мають можливості користуватись будинком. Після виселення позивачки з будинку відповідач ОСОБА_2 самовільно демонтував дерев`яну частину сходів, чим призвів до неможливості проживання у будинку малолітніх дітей. Наразі позивачка й діти не можуть вселитись до домоволодіння, оскільки відповідач змінив замки у хвіртці та вхідних дверях будинку,

На підставі викладеного, просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку віл 09.01.2019р., серія та номер: 132, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А.;

визнати недійсними прилюдні торги, проведені ТОВ «Укрспецторг Групп» згідно протоколу № 04-0231/12 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 ;

визнати незаконним і скасувати акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 13.02.2013р., складений старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Власенко О.В. при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 2-1417/2008, виданого 17.03.2008р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська;

визнати незаконним і скасувати свідоцтво про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П. від 14.11.2014р. за реєстровим № 1113, щодо домоволодіння, загальною площею 257,3 кв.м., розташованого на земельній ділянці 0,0527 га, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;.

визнати незаконним і скасувати свідоцтво про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П. від 14.11.2014р. за реєстровим № 1117, щодо земельної ділянки 0,0527 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;.

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44987617 від 09.01.2019р., прийняте приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17212041 від 14.11.2014р., прийняте приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П.;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 133 від 09.01.2019, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А.;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44987617 від 09.01.2019р., прийняте приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17213105 від 14.11.2014р., прийняте приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Какліновичем С.П.;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :03:135:0007, площа (га): 0,0527, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 01, а саме: квартиру АДРЕСА_5 в жилому будинку літ. «А-1» загальною площею 148,7 кв.м. з наступними приміщеннями: 1 Підвал: приміщення 1-1 (5,2 кв.м.) - частина сходів; приміщення 1-2 (43,5 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-3 (6,3 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-5 (8,0 кв.м.) - приміщення; разом площа складає 63,0 кв.м. В житловому будинку літ. «А-1»: 1 поверх: приміщення 1-9 (24,9 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-10 (17,9 кв.м.) - кухня: разом по 1 поверху 42,8 кв.м. Мансардний поверх: приміщення 1-15 (21,7 кв.м.) - житлова кімната; приміщення 1-16 (21,2 кв.м.) - житлова кімната; разом по мансардному поверху 42,9 кв.м. Надвірні будівлі і споруди: сходи №7, підпірна стінка № 8, споруди загального користування: 1/2 частина огорожі № 3, замощення II.

зобов`язати ОСОБА_2 протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили виконати переобладнання у домоволодінні АДРЕСА_3 : встановити глуху перегородку в підвалі в приміщенні 1-1 (сходи) для влаштування двох приміщень: розмірами 2,04 м. х 2,56 м.= 5,2 кв.м. та площею 2,8 кв.м. розмірами 1,1.м х 2,56 м. під сходи на І поверх з приміщення гаражу; влаштувати приміщення 1-4 (19,9 кв.м.) під кухню, встановити газову плиту, підвести воду, виконати відвід стічних вод; на першому поверсі закласти прорізи між приміщеннями 1-8 та 1-10, між приміщеннями 1-9 та 1-8; на мансардному поверсі закласти прорізи між приміщеннями 1-16 та 1-14 та між приміщеннями 1-15 та 1-14.

усунути перешкоди у користуванні належними ОСОБА_1 земельною ділянкою кадастровий номер :03:135:0007, площа (га): 0,0527, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 1/2 частиною домоволодіння АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_5 в жилому будинку літ. «А-1» загальною площею 148,7 кв.м. з наступними приміщеннями: 1 Підвал: приміщення 1-1 (5,2 кв.м.) - частина сходів; приміщення 1-2 (43,5 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-3 (6,3 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-5 (8,0 кв.м.) - приміщення; разом площа складає 63,0 кв.м. В житловому будинку літ. «А-1»: 1 поверх: приміщення 1-9 (24,9 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-10 (17,9 кв.м.) - кухня: разом по 1 поверху 42,8 кв.м. Мансардний поверх: приміщення 1-15 (21,7 кв.м.) - житлова кімната; приміщення 1-16 (21,2 кв.м.) - житлова кімната; разом по мансардному поверху 42,9 кв.м. Надвірні будівлі і споруди: сходи №7, підпірна стінка № 8, споруди загального користування: 1/2 частина огорожі № 3, замощення II.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. 26.01.2022р. надав відзив на позовну заяву (а.с. 154 -162 т. 1), у якому зазначив, що дійсно з 02.03.1991р. по 2008 рік перебував із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.

27.06.1996р. на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарчими побудовами та спорудами по АДРЕСА_3 . Земельна ділянка під будинком передана йому у власність на підставі державного акту на праві приватної власності за землю від 23.07.1998р. 25.06.2004р. за заявою ОСОБА_2 будинок згідно із рішенням виконкому від 23.01.1998р. № 63 введений в експлуатацію.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. у справі № 2-104/11 і додатковим рішенням від 13.01.2012р. у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. у справі № 2-104/11 залишене без змін, додаткове рішення від 13.01.2012р. змінене лише в частині виконання переобладнання в житловому будинку, щодо визнання права власності на земельну ділянку - залишено без змін.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02.02.2016р. по справі № 200/19818/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2017р. і постановою Верховного Суду від 23.10.2019р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління Держземагентства у місті Дніпропетровськ Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 18.06.1998р. № 1159 в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_3 , визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 відмовлено.

Таким чином, право власності на земельну ділянку (її частину) за ОСОБА_1 не визнано, тому вона не має права на половину земельної ділянки для обслуговування будинку. Станом на 10.09.2021р. вся земельна ділянка площею 0,0527 га (1/1 частки) і весь житловий будинок (1/1 частки) за адресою: АДРЕСА_2 належать на праві власності ОСОБА_3 . З останньою ОСОБА_2 не укладав договорів купівлі-продажу від 09.01.2019р., не є суб`єктом правовідносин, що випливають з цих договорів, тому предмет спору між позивачкою ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 відсутній. Просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмет спору, а також набранням законної сили рішення суду постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідачка ОСОБА_3 також позовні вимоги не визнала. 26.01.2022р. і 26.05.2022р. надала відзиви на позовну і уточнену позовну заяву (а.с. 167 171 т. 1, а.с. 151 168 т. 2), у яких зазначила, що позивачкою пропущений трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними прилюдних торгів, проведених 29.01.2013р. Позовна заява подана 17.04.2022р., тобто майже через 9 років після проведення торгів, про які позивачка могла знати, оскільки їй направлялись документи виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, документи про проведення прилюдних торгів. Позивачкою 28.09.2012р. до подана апеляційна скарга на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008р. про стягнення боргу. Крім того, ОСОБА_1 28.02.2013р. зверталася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_15 про визнання договору позики від 20.01 2005р. недійсним.

Таким чином, позивачці було відомо, що рішення добровільно не виконувалось майже чотири роки. Тому ОСОБА_1 з моменту, коли дізналась про вказане рішення суду, повинна була перевірити стан своїх майнових справ шляхом подання запиту до Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Передбачувана неминучість інформування ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання рішення суду від 08.02.2008р., і, як наслідок проведення прилюдних торгів, полягає в тому, що приймаючи участь у вищезазначених судових справах, сторони процесів достовірно знали про те, що, в разі задоволення вимог кредитора, примусове виконання рішення суду могло привести до реалізації майна боржника.

На той час інтереси позивачки представляв адвокат Бутенко О., який також знав, що рішення суду про поділ майна не виконується більше 3-х років добровільно, може бути виконано в примусовому порядку, але не інформував ОСОБА_1 про наслідки виконавчого провадження.

Аналіз хронології подій, викладених у позові (точні дати проведення торгів, затвердження актів, номери протоколів, посилання на відсутність певних документів у виконавчому проваджені) вказує не те, що позивач був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження, проведення прилюдних торгів ще у 2012 році.

ОСОБА_1 після набрання законної сили про поділ майна мала здійснити державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, однак, впродовж 9-ти років цього не робила, або не змогла зробити тому що знала, що оспорюване майно вже зареєстроване за іншою особою, однак не зверталась до суду без поважних причин. Позивачка не подала клопотання про поновлення строків позовної давності і не надав доказів їх пропуску із поважних причин. Тому вважала, що позивачка пропустила строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, що є наслідком відмови у позові.

Щодо обставин обізнаності і запитань, що поставлені позивачем у позові, зазначила, що дійсно 09.01.2019р. вона уклала договори купівлі-продажу земельної ділянки і будинку. Їй відомо, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений шлюб, в якому вони знаходились певний час. Точних дат укладення шлюбу і його розірвання їй не відомо. Їй було відомо, що ОСОБА_2 в середині 90-х років минулого сторіччя придбав домоволодіння АДРЕСА_3 . Вона не є членом сім`ї ОСОБА_2 , близькою до цієї сім`ї, тому не усе, що відбувалося в родині їй відомо. Вона не була стороною, учасником судових засідань, які згадуються у справі. Про усі питання, пов`язані із судовими справами щодо поділу майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стало відомо тільки із даної позовної заяви.

Про продаж спірного домоволодіння дізналась в кінці 2018 року із оголошення на однім із онлайн майданчиках. Оскільки їй була знайома ця адреса, вона зателефонувала ОСОБА_2 і уточнила, чому він продає будинок, але ОСОБА_2 відповів, що будинок і земельна ділянка йому не належать. На момент вчинення правочинів з набуття майна, право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_5 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було запису про судовий спір відносно цього майна (обтяження), незаконність набуття права власності мною на вказане майно не встановлена судом. Тому вважала себе добросовісним набувачем, в якого не може бути витребувано мано у порядку ст. 388 ЦК України.

Вважала також недоведеними твердження позивачки про порушення державним виконавцем і ТОВ «Укрспецторг Групп» вимог Закону України «Про виконавче провадження» і Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. Зокрема, вважала безпідставними доводи позивачки про порушення державним виконавцем вимог ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» щодо зобов`язання повернути виконавчий документ суду у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою боржника, оскільки справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначено до розгляду 28.02.2013р., тобто після проведення торгів.

Позивачка після набрання законної сили рішенням апеляційного суду про поділ майна не зареєструвала за собою право власності, тому державний виконавець на свій запит отримав відомості про те що, домоволодіння та земельна ділянка знаходяться належать на праві власності ОСОБА_2 .

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 2-104/2011 набрало законної сили 10.05.2012р., а прилюдні торги з реалізації майна відбулися 29.01.2013р., тобто більш ніж через вісім місяців після ухвалення рішення, тому арешт майна як забезпечення позову у справі № 2-104/2011 на момент проведення прилюдних торгів носив формальний характер. Арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. на майно, що належало ОСОБА_2 у справі № 2-104/2011, як захід забезпечення позову, який не був скасований на момент проведення прилюдних торгів, не є підставою для визнання таких торгів незаконними. Оскільки при проведенні прилюдних торгів дотримані вимоги закону, права позивачки, як боржника у виконавчому провадженні, порушені не були, відсутні підстави для визнання недійсними як прилюдних торгів, так і договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки від 09.01.2019р. як похідних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Вважала, що позивачка вже заявляла вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки, у якій рішенням суду у справі № 2-104/11 про поділ майна відмовлено. Земельна ділянка (її частина) не належить і ніколи не належала ОСОБА_1 , тому вимога про визнання права власності на її частину є безпідставною.

Крім того, звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, відповідачем є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Отже, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

В рамках негаторного позову, в першу чергу позивачем повинно бути доведено, що заявлена позовна вимога, є саме вимогою володіючого майном власника, а також, що дії відповідача створюють позивачеві перешкоди щодо здійснення ним права користування і розпорядження своїм майном.

Позивачкою заявлено дві вимоги про витребування майна у ОСОБА_3 (вимога віндикаційного позову) і усунення перешкоди у користуванні майном шляхом вселення (вимога негаторного позову), як є взаємовиключними і не можуть бути заявлені одночасно. Просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 також позовні вимоги не визнав. 23.06.2022р. подав відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 179 187 т. 2), у якому зазначив, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності, оскільки прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна проведені 29.01.2013р., а позов із вимогою про визнання торгів недійсними поданий 17.04.2022р., без подання заяви про поновлення пропущеного процесуального строку і доказів того, що позивачка не могла протягом дев`яти років дізнатися про порушення свого права.

Вважав, що позивачкою не надано доказів, які б свідчили про допущені порушення вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів, як і доказів того, що ці порушення вплинули на результати торгів і її права та законні інтереси, як боржника виконавчого провадження.

Вважав, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними в зазначений спосіб. Прилюдні торги відбулась у відповідності до вимог чинного законодавства.

Стосовно добросовісності набувача та витребування від відповідачки ОСОБА_3 1/2 частини домоволодіння, зазначив, що на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008р., яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики, 12.01.2011р. Жовтневим ВДВС винесені постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1417/2008, виданого 17.03.2008р. Реалізація арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 відбулась 29.01.2013р., протокол № 04-0231/12 проведення прилюдних торгів від 29.01.2013р. затверджений директором Дніпропетровської філії ТОВ «Укрспецторг Групп», акт про проведення прилюдних торгів від 13.02.2013р. затверджений начальником Жовтневого ВДВС, кошти на депозитний рахунок ВДВС у розмірі 1497760,00 грн. у якості оплати домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , перераховані переможцем торгів ОСОБА_5 05.02.2013р.

З 14.11.2014p. пo 09.01.2019р. ОСОБА_5 належала земельна ділянка на підставі свідоцтва про придбання з прилюдних торгів(аукціонів) нерухомого майна, на яке звернене стягнення, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П. 14.11.2014 р. за реєстровим № 1117.

Також, з 14.11.2014р. по 09.01.2019р. ОСОБА_5 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про придбання з прилюдних торгів(аукціонів) нерухомого майна, на яке звернене стягнення виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П. 14.11.2014 р. за реєстровим № 1113.

Об`єкти були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.11.2014 р.

09.01.2019р. він ( ОСОБА_5 ) уклав із ОСОБА_3 договори купівлі - продажу №№ 132, 133, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А., на підставі яких ОСОБА_3 набула право власності на будинок і земельну ділянку. Вважав, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, тому вимоги ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_3 частини домоволодіння та земельної ділянки не підлягають задоволенню. З вернув увагу суду, що обставини, які викладені у відзиві ОСОБА_3 від 23.05.2022р. та стали підставами для заперечення проти позову ОСОБА_1 від 17.04.2022р. визнаються і підтримуються ним у повному обсязі. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову.

Від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Златової Н.А. 25.10.2021р. були надані пояснення про те, що правочини нею посвідчені та зареєстровані у відповідності до вимог закону, рішення просила ухвалити відповідно до закону і матеріалів справи (а.с. 100 т. 1). Також на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дніпровського МНО Златовою Н.А. надані завірені належним чином копії оспорюваних правочинів, укладених між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 від 09.01.2019р. (а.с. 187 т. 1).

Представник Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на виконання ухвали суду надав листа від 13.10.2021р. № 26204328/16, яким повідомив про те, що виконавче провадження із виконання виконавчого листа у справі № 2-1417/2008 про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 із знищене у зв`язку із завершенням трирічного терміну зберігання (а.с. 221 - 225 т. 2).

Представник позивачки адвокат Бутенко О.О. в судових засіданнях позовні вимоги підтримував. У судове засідання, призначене на 04.04.2023р. надав заяву, у якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі (а.с. 60, 61 т. 3).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Родонський М.Г. в судовому засідання проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні. У судове засідання, призначене на 04.04.2023р. про дату, місце і час розгляду справи судом повідомлявся належним чином (а.с. 46 т. 3).

Інші учасники представник ТОВ «Укрспецторг Групп», приватний нотаріус Дніпровського МНО Калінович С.П., представник Соборного ВДВС, треті особи приватний нотаріус Дніпровського МНО Златова Н.А., ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи судом повідомлявся належним чином (а.с. 111 114 т. 1, а.с. 215 220 т. 2, а.с. 4, 47 59 т. 3).

Суд, вислухававши в судовому засіданні учасників справи, оцінивши їх позиції, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено, що 02.03.1991р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений шлюб, у якому сторони перебували до 2008 рік. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.10.2008р. шлюб розірвано.

27.06.1996р. між ОСОБА_10 і ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарчими побудовами та спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 532 кв.м.

Земельна ділянка для обслуговування будинку по АДРЕСА_3 була передана у приватну власність ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності за землю від 23.07.1998р., площею 0,0527 га із цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 70 т. 1).

25.06.2004р. після закінчення будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_3 , за заявою ОСОБА_2 житловий будинок А-1, житловою площею 107,2 кв.м., загальною площею 267,3 кв.м. по АДРЕСА_3 , згідно з рішенням виконкому від 23.01.1998р. № 63 був введений в експлуатацію. Означене підтверджується рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 373 від 25.06.2004р. (а.с. 75 т. 1 зворот).

Ці обставини сторонами не заперечуються.

Судом за клопотанням представника позивачки були досліджені матеріали цивільної справи № 2-104/11, яка перебуває в архіві суду (а.с. 63 109 т. 3).

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. у справі № 2-104/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволений частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_4 ) та виділено її в натурі згідно 1 варіанту розподілу житлового будинку, зазначеного у висновку судово будівельно-технічної експертизи № 702/703/704-11. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2012р. у справі № 2-104/11 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 та виділено їй в натурі 1/2 частину зазначеного домоволодіння згідно 1 варіанту розподілу житлового будинку, визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи №3440-11 від 20.10.2011р.

- квартиру АДРЕСА_5 в жилому будинку літ. «А-1»загальною площею 148,7 кв.м. з наступними приміщеннями: 1 підвал: приміщення 1-1 (5,2 кв.м.) - частина сходів; приміщення 1-2 (43,5 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-3 (6,3 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-5 (8,0 кв.м.) - приміщення; разом площа складає 63.0кв.м. В житловому будинку літ. «А-1»: 1 поверх: приміщення 1-9 (24,9 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-10 (17,9 кв.м.) - кухня: разом по 1 поверху 42,8 кв.м. Мансардний поверх: приміщення 1-15 (21,7 кв.м.) - житлова кімната; приміщення 1-16 (21,2 кв.м.) - житлова кімната; разом по мансардному поверху 42,9 кв.м. Надвірні будівлі і споруди: сходи № 7, підпірна стінка № 8, споруди загального користування: 1/2 частина огорожі №3, замощення II.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 та виділено йому в натурі 1/2 частину зазначеного домоволодіння згідно 1 варіанту розподілу житловою будинку визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи №3440-11 від 20.10.2011р.

- квартиру АДРЕСА_6 в жилому будинку літ. «А-1ж» загальною площею 118,6 кв.м з наступними приміщеннями: Підвал: приміщення 1-1 (2,8 кв.м.) - частина сходів; приміщення 1-4 (19,9 кв.м.) - гараж; приміщення 1-6 (5,8 кв.м.) - сарай: разом площа складає 27,7 кв.м. В житловому будинку літ. «А-1ж»: 1 поверх: приміщення 1-8 (14,9 кв.м.) - коридор; приміщення 1-11 (6,5 кв.м.) - санвузол; приміщення 1-12 (20,0 кв.м.) -житлова кімната; разом по 1 поверху 41,4 кв.м. Сіни літ «а-1»: приміщення 1-7 (5,3 кв.м.) - тамбур; лоджія: приміщення 1-13 (2,3 кв.м.) - лоджія; Мансардний поверх: приміщення 1-14 (16,0 кв.м.) - коридор; приміщення 1-17 (6,5 кв.м.) - санвузол; приміщення 1-18 (19,4 кв.м.) - житлова кімната; разом по мансардному поверху 41,9 кв.м. Надвірні будівлі і споруди: ґанок літ. «а», хвіртка №1, ворота №2, питома яма № 4, підпірна стінка № 5, цоколь № 6, замощення ОСОБА_16 загальною користування: 1/2 частина огорожі №3, замощення II.

Для влаштування двох ізольованих квартир виконати наступні переобладнання: в підвалі закласти цегляною кладкою двірний проріз, відгородити сходовий марш з гаража на 1 поверх літ. 1-1 площею 5,2 кв.м. і літ. 1-1 площею 2,8 кв.м. На 1 поверсі закласти 2 дверних прорізи: між літ. 1-9 і 1-8. 1-10 і 1-8. В мансардному поверсі закласти двірний проріз між літ. 1-15. та 1-14а також між 1-16 та 1-14.

Перебудови у домоволодінні АДРЕСА_3 при виділенні його частин в натурі згідно 1 варіанту експертизи, в тому числі систем водопостачання, каналізації, опалення, газопостачання, електропостачання повинні здійснюватися за рахунок ОСОБА_1 .

Також встановлено і перевірено за даними ЄДРСР, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. залишене без змін, а додаткове рішення цього ж суду від 13.01.2012р. змінене в частині виконання переобладнань у житловому будинку. Для влаштування двох ізольованих квартир зобов`язати ОСОБА_2 виконати наступні переобладнання у домоволодінні АДРЕСА_3 : встановити глуху перегородку в підвалі в приміщенні 1-1 (сходи) для влаштування двох приміщень: розмірами 2,04 м. х 2,56 м. = 5,2 кв.м. та площею 2,8 кв.м. розмірами 1,1.м х 2,56 м. під сходи на І поверх з приміщення гаражу; влаштувати приміщення 1-4 (19,9 кв.м.) під кухню, встановити газову плиту, підвести воду, виконати відвід стічних вод; на першому поверсі закласти прорізи між приміщеннями 1-8 та 1-10, між приміщеннями 1-9 та 1-8; на мансардному поверсі закласти прорізи між приміщеннями 1-16 та 1-14 та між приміщеннями 1-15 та 1-14. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 3414,5 грн. за виділення частки в натурі меншої ідеальної. В решті додаткове рішення суду від 13.01.2012р. залишене без змін.

Судом у цій справі встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 була передана у приватну власність ОСОБА_2 на підставі державного акту на праві приватної власності за землю від 23.07.1998р. Відхиляючи вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на земельну ділянку в розмірі 2/3 частини, на якій знаходиться домоволодіння, апеляційний суд погодився, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, не відноситься до спільного майна подружжя, оскільки виділялась і була передана у власність відповідача в порядку приватизації до внесення доповнень в ст. 61 СК України, на які не розповсюджуються на правовідносини, що виникли до внесення доповнень до зазначеної норми права.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. за заявою позивачки ОСОБА_1 був забезпечений позов шляхом накладення арешту на домоволодіння і земельну ділянку АДРЕСА_3 , право власності на які було зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 64 т. 3).

Як видно із поштового повідомлення про вручення, 12.09.2007р. відповідач ОСОБА_2 одержав позовну заяву, ухвалу про забезпечення позову від 10.07.2007р. (а.с. 81, т. 3).

Ухвала скерована судом до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Листом Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 25.09.2007р. № 23887 повернута на адресу суду разом із постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 4330719 від 25.09.2007р. з виконання ухвали (а.с. 74-77 т. 3).

При цьому, 20.09.2007р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 (діяла на підставі довіреності від 07.08.2007р.) ознайомлювалася із матеріалами справи (а.с. 72 т. 3).

Отже, відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_7 , 12.09.2007р. і накладений по справі арешт на домоволодіння та земельну ділянку.

Листом КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР від 05.11.2007р. № 13014 на адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська повідомлено про те, що станом на 29.10.2007р. крім ухвали від 10.07.2007р. судді Ткаченко Н.В. про заборону вчиняти будь-які дії стосовно домоволодіння по АДРЕСА_3 до КП «ДМБТІ» надійшла постанова Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮБ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.07.2007р. за № 16311 (а.с. 82 т. 3).

19.12.2007р. ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, зазначивши адресу ОСОБА_1 як: АДРЕСА_7 (а.с. 83-84 т. 3).

11.11.2011р. судом першої інстанції ухвалення рішення про поділ у справі № 2-104/2011, яким за ОСОБА_1 визнане право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_3 (а.с. 68-96 т. 3_.

Того ж дня - 11.11.2011р. ОСОБА_2 видана довіреність представникові ОСОБА_8 , посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мішекіним В.В. (а.с. 85т. 3)

02.12.2011р. ОСОБА_8 ознайомилась з матеріалами справи і надала пояснення щодо ухвалення додаткового рішення (а.с. 86-89 т. 3)

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012р. у справі 2-104/2011 змінене додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2012р. у частині виконання переобладнань, яким зобов`язано ОСОБА_2 виконати такі переобладнання (а.с. 90 т. 3).

10.05.2012р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 отримала копію вступної та резолютивної частин рішення суду апеляційної інстанції від 10.05.2012р (а.с. 91 т. 3)

28.02.2013р. ОСОБА_5 , а 04.03.2013р. ОСОБА_2 звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявами про зняття арешту з нерухомого майна по справі №2-104/11 (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ), до яких були долучені протокол № 04-0231/12 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 29.01.2013р., акт проведення прилюдних торгів від 13.02.2013р., постанова державного виконавця Жовтневого ВДВС від 13.02.2013р. про зняття арешту з майна: домоволодіння загальною площею 257,3 кв.м і земельної ділянки загальною площею 0,0527 га за адресою: АДРЕСА_3 ). Означені документи стосувалися примусового виконання рішення по справі № 2-1417/2008 про солідарне стягнення боргу за розпискою з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с. 92-1027 т. 3).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2013р. у справі № 2-104/2011 заяви ОСОБА_5 і ОСОБА_2 задоволені, скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р., скасований арешт, накладений на домоволодіння та земельну ділянку (а.с. 104-106 т. 3).

Судове засідання проведене без виклику та без участі сторін.

15.03.2013р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу копії ухвали про зняття арешту з нерухомого майна і 18.03.2013р. одержала два примірники ухвали (а.с. 108 т. 3).

Судом за клопотанням представника позивачки були досліджені матеріали цивільної справи № 2-1417/08, яка перебуває в архіві суду (а.с. 110-170 т. 3).

Встановлено, що 26.12.2007р. ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, датою складання позовної заяви 18.12.2007р. В якості додатку до позову вказано «заява відповідача» (а.с. 112 113 т. 3).

Ухвалою суду від 28.12.2007р. відкрито провадження у справі № 2-1417/08 та призначений розгляд справи на 14.01.2008р. (а.с. 111 т. 3).

Слушними є зауваження сторони позивача про те, що станом на 18.12.2007р. і на 26.12.2007р. ОСОБА_2 статусу відповідача у справі ще не мав.

20.12.2007р. (до подання позову і відкриття провадження) ОСОБА_2 склав і підписав заяву про визнання позову до його родини, просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_4 (а.с. 117-118 т. 3).

Заява про визнання позову подана в судовому засіданні 14.01.2008р.

Ухвалою суду від 14.01.2008р. за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони видання документів на домоволодіння та арешту земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 116 т. 3).

У судові засіданні на 14.01.2008р., 30.01.2008р., 01.02.2008р. відповідачка ОСОБА_1 не викликалась, а в судове засідання на 08.02.2008р. ОСОБА_1 повідомлялася шляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Придніпров`я» (а.с. 119 121 т. 3).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008р. у справі 2-1417/08 стягнуто на користь ОСОБА_4 солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20.01.2005р. на суму 2 300 000 грн. та 1700,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Згідно журналу судового засідання від 04.02.2008р. проголошена вступна та резолютивна частина (а.с. 124 127 т. 3).

Про існування даної справи позивачка ОСОБА_1 дізналася у вересні 2012 року і подала 19.09.2012р. заяву про ознайомлення із матеріалами справи, 28.09.2012р. подала заяву на поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу, у якій вказала, що не була обізнана про наявність вказаної справи та про наявність договору позики.

У зв`язку зі поданням апеляційної скарги, ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.10.2012р., 07.12.2012р. та від 04.01.2013р. справа тричі поверталася до суду першої інстанції для належного оформлення та виправлення описок, зокрема в сумі стягнення.

Ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2012р., від 21.12.2012р., від 21.01.2013р. були внесені виправлення.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.04.2013р. у справі № 2-1417/08 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008 р. в частині стягнення з ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 в рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 20 січня 2005 р. 2300000 грн. та витрат по справ 1700 грн., а всього 2301700 грн. скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 20 січня 2005 р. відмовлено (а.с. 147 148 т. 3).

Як видно зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, 20.01.2005р. між позивачем та ОСОБА_2 , який діяв в інтересах родини, укладений договір позики, згідно якого позивач позичив відповідачам 2 300 000 грн., які зобов`язалися повернути позику до 20 січня 2007 року. Відповідачем ОСОБА_2 була підписана розписка про отримання грошових коштів від 20 січня 2005 року. Стягуючи з відповідачів на користь ОСОБА_4 суму позики, суд (першої інстанції) виходив з того, що ОСОБА_2 , укладаючи вищезазначений договір діяв в інтересах родини, витратив їх на благоустрій свого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , за дані кошти в інтересах родини також був проведений великий обсяг будівельних робіт, меблювання, розрахунок з кредиторами по раніше зайнятих на будівництво будинку грошовим коштам; при цьому суд послався на п. 3 договору позики відповідачі відповідають солідарно, оскільки позика відбулася в інтересах сім`ї.

Проте у рішенні суду відсутні посилання на докази, які б свідчили про те, що саме відповідачкою ОСОБА_1 були запозичені гроші у ОСОБА_4 . Із тексту розписки вбачається, що вона була написана відповідачем ОСОБА_2 і договір позики також підписано тільки ним, підпису відповідачки ОСОБА_1 не має на договорі.

Як вбачалося зі справи та оглянутих в судовому засіданні колегією суддів справ №№ 2-3065/07, 2-637/08, витребуваних із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, відповідачка ОСОБА_1 у липні 2007 року звернулась до суду з позовами про стягнення аліментів, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. У грудні 2007 р. відповідач ОСОБА_2 звернувся зі зустрічним позовом про поділ майна подружжя (а.с. 127 т.1 справа № 2-104/11), але питання про поділ боргу між подружжя за договором позики не ставив. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2011р. розподілене майно (включаючи домоволодіння та інше) між подружжям ОСОБА_17 і воно не оскаржувалось.

Враховуючи, що позивач не довів своїх вимог в частині позики грошей ОСОБА_1 колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідачки грошей за договором позики підлягає скасуванню з відмовленням в задоволені позовних вимог в цій частині.

При цьому, у матеріалах справи № 2-1417/2008 відсутній був виконавчий лист з примусового виконання вказаного рішення суду. Але, як видно із матеріалів іншої справи - № 2-104/2011, на примусовому виконанні у державного виконавця Жовтневого ВДВС знаходився виконавчий лист по справі № 2-1417/2008, виданий 17.03.2008р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарне з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 у рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 20.01.2005р. і 2300000 грн. та 1700 грн. судового збору, всього 2 301 700 грн.

13.02.2013р. державним виконавцем складено Акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого і майна, а саме: домоволодіння, загальною площею 257,3 кв.м., розташоване на земельній ділянці площею 0,0527 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 02.08.2004р. , державного акту № 015250 від 24.07.1998р., яке було реалізовано Дніпропетровською філією ТОВ «Укрспецторг Групп» на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна, які відбулися 29.01.2013р. за адресою: АДРЕСА_5 . Акт складено на підставі протоколу № 04-0231/12 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 .

В прилюдних торгах приймали участь: 1) ОСОБА_18 і ОСОБА_5 . Стартова ціна продажу нерухомого майна 1682966,25 грн. без ПДВ. Ціна продажу нерухомого майна: 1760000,00 грн. без ПДВ. Переможцем прилюдних торгів став ОСОБА_5 , який придбав нерухоме майно за 1 760 000,00 грн. і сплатив 262240,00 грн. гарантійного внеску, кошти в розмірі 1497760,007 грн. перераховано переможцем прилюдних торгів 05.02.2013р. на депозитний рахунок відділу ДВС. Зазначена сума надійшла на рахунок з обліку депозитних сум Жовтневого ВДВС 05.02.2013р. (а.с. 154 т. 3)

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV (у редакції на момент спірних правовідносин) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

28.09.2012р. ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду у справі № 2-1417/2008 про солідарне стягнення боргу за договором позики.

ВДВС не був повернув виконавчий документдо суду у справі № 2-1417/2008, 03.12.2012р. майно передане на реалізацію ТОВ «Укрспецторг Групп» та реалізоване 13.02.2013р. під час дії ухвали суду про арешт домоволодіння і земельної ділянки АДРЕСА_3 , накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. у справі № 2-104/11 й постанови Жовтневого ВДВС у виконавчому провадженні № 4330719 від 31.07.2007р. з виконання цієї ухвали (а.с. 69 73 т. 3).

28.02.2013р. і 04.03.2013р. ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (після проведення торгів) звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявами про зняття арешту з нерухомого майна по справі № 2-104/11, надавши протокол і акт проведення прилюдних торгів по примусовому виконанню рішення у іншій справі № 2-1417/2008 про солідарне стягнення боргу за розпискою з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , яке у подальшому було скасоване у частині вимог до ОСОБА_1 (а.с. 92-102 т. 3).

Також із матеріалів справи № 2-1417/08 встановлено, що у цій справі в одні й ті самі дні (28.02.2013р. і 04.03.2013р.) ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (тобто після проведення торгів) також звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявами про зняття арешту з нерухомого майна по справі № 2-1417/08, долучивши ті самі документи (протокол, акт проведення прилюдних торгів, постанову державного виконавця про знання арешту) (а.с. 149 160 т. 3).

При цьому ОСОБА_5 не є стороною по даній справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2013р. у справі № 2-1417/08 заяву ОСОБА_2 було задоволено, скасовані заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2008р. щодо відчуження домоволодіння та арешту земельної ділянки (а.с. 164 165 т. 3).

Судом перевірено за даними ЄДРСР, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору позики від 20.01.2005р. недійсним.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2013р. у справі № 200/2715/13-ц у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з тим, що у позивачки відсутні обов`язки позивачки перед позикодавцем. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.09.2013р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2013р. залишене без змін.

У жовтні 2014 року позивачка зверталася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради (третя особа ОСОБА_2 , Управління Держземагентства у місті Дніпропетровськ Дніпропетровської області) з вимогами про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 18.06.1998р. № 1159 в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0527 гектарів, по АДРЕСА_3 ; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серія ДПД № 015250, виданого ОСОБА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02.02.2016р. у справі № 200/19818/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2017р. і постановою Верховного Суду від 23.10.2019р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Як видно із витребуваних від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Златової Н.А. документів нотаріальних справ з посвідчення договорів купівлі-продажу (а.с. 187 218 т. 1, а.с. 1-43 т. 2), на підставі свідоцтв про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення від 14.11.2014р., виданих приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Каліновичем С.П. зареєстрованих в реєстрі за № 1113 та 1117, ОСОБА_5 набув і зареєстрував за собою 14.11.2014р. право власності на домоволодіння загальною площею 257,3 кв.м., розташоване на земельній ділянці площею 0,0527 га, за адресою: АДРЕСА_3 , а також на саму земельну ділянку (а.с. 199 т. 1, а.с. 7, т. 2).

Відтак, на сьогоднішній день наявне остаточне рішення суду, яке набрало законної сили, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного будинку, виділено в натурі у відповідній частині і зобов`язано відповідача ОСОБА_2 виконати певні переобладнання - не виконане.

Спірне домоволодіння відчужене на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна 29.01.2013р. на виконання рішення суду, переможцем яких став ОСОБА_5 , який отримав свідоцтва про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення від 14.11.2014р. № 1113 та 1117 (на спірне домоволодіння та земельну ділянку).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) сформульовано висновки, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.04.2013р. у справі № 2-1417/08 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2008р. в частині стягнення з ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 в рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 20.01.2005р. 2300000 грн. та витрат по справі 1700 грн., а всього 2301700 грн. скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 20 січня 2005 р. відмовлено.

Водночас, указане рішення у частині вимог до позивачки ОСОБА_1 було виконане у межах виконавчого провадження.

В силу того, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, то відчуження нерухомого майна, яке було визнане на праві власності за позивачкою не повинно було відбутися,

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 62776цс16 за змістом ст. 388 ЦК майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Окрім вказаного, спірне домоволодіння реалізоване 13.02.2013р. у період дії арешту на домоволодіння і земельну ділянку АДРЕСА_3 , накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. у справі № 2-3253/2007 (у подальшому - № 2-104/11) і винесеної на її виконання постанови Жовтневого ВДВС у виконавчому провадженні № 4330719 від 31.07.2007р. (а.с. 69 73 т. 3).

Як свідчили досліджені судом матеріали справи № 2-104/11 про поділ майна, відповідач ОСОБА_2 і його представник були достеменно обізнані про наявність вказаного арешту, адже були ознайомлені із матеріалами справи, відповідач пред`являв зустрічний позов.

Одразу після реалізації майна на прилюдних торгах відповідач ОСОБА_2 і позичальник ОСОБА_5 , який взагалі не є стороною у справі № 2-104/11, звернулись до суду із заявами про зняття цього арешту.

Відповідачами, до речі, не спростовується у відзиві те, що вони чи їх представники не були обізнані про наявність ухвали про забезпечення позову.

Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

В ухвал судом було роз`яснено, що вона підлягає негайному виконанню, її копія направляється до КП «ДМБТІ, ВДВС для виконання. Ухвалі про забезпечення позову була виконана державним виконавцем.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Згідно із ст. 215 ЦК України передбачається два види недійсних правочинів: оспорювані (відносно недійсні) якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, та нікчемні (абсолютно недійсні) правочини якщо їх недійсність встановлена законом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Сам по собі факт невідповідності правочину вимогам законодавства не є підставою для висновку про його недійсність за відсутності відповідного рішення суду. До набранням законної сили рішенням суду про визнання оспорюваного правочину недійсним він вважатиметься дійсним та обов`язковим до виконання сторонами в силу презумпції правомірності, викладеної у ст. 204 ЦК України.

Забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відтак, правочин укладений під час дії заборони його відчуження є недійним.

У подальшому, після того як ухвалою суду від 05.03.2013р. за заявою ОСОБА_5 (не сторони по справі) і ОСОБА_2 скасовані заходи забезпечення позову у справі № 2-104/11, а також ухвалою суду від 21.08.2013р. у справі № 2-1417/08 за заявою ОСОБА_2 скасовані заходи забезпечення позову щодо відчуження домоволодіння та арешту земельної ділянки, ОСОБА_5 отримав свідоцтва про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення від 14.11.2014р. № 1113 та 1117, і зареєстрував за собою 14.11.2014р. право власності на домоволодіння і земельну ділянку.

Водночас, як було встановлено, ОСОБА_2 не є одноосібним власником будинку, який був відчужений з прилюдних торгів.

09.01.2019р. спірний будинок був відчужений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 132 (а.с. 189 190 т. 2).

Представник позивачка у позові вказував на те, що процесуальні дії ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правочини відчуження майна на користь ОСОБА_3 були направлені на позбавлення права позивачки її частки у спірному майні. Для чого представник заявив клопотання про допит у якості свідка самої позивачки, її доньки ОСОБА_14 (яке було судом задоволене), а також поставив питання відповідачам у порядку ст. 93 ЦПК України.

Допитана у якості свідка ОСОБА_1 пояснила суду, що наразі вона проживає у Канаді, розлучена із ОСОБА_2 . Життя з останнім не склалося, діти перебували у постійному стресі під час спільного проживання, тому переймаючись за своє життя та життя дітей, їй довелося виселитися із будинку по АДРЕСА_3 , це було у 2007 2008 роках. Потім почалися судові спори про поділ майна, було ухвалене рішення про поділ будинку. ОСОБА_2 мав зробити переобладнання, але за час, коли її не було розібрав будинок, продав меблі, не дивлячись на те, що йому слід було зробити дві окремі квартири. Вона чекала, що він це зробить. Потім приблизно у 2022 році дізналася про те, що домоволодіння їй не належить, а воно перепродане ОСОБА_2 своїм знайомим - ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , залишивши її та дітей безхатченками. Про відчуження домоволодіння дізналася тоді, коли розглядалася справа про зменшення розміру аліментів. З 2012 року не перевіряла інформацію, адже не знала як це робити. Не зареєструвала права власності, тому що чекала, що відповідач зробить переобладнання. Востаннє була у домоволодінні із державним виконавцем, приблизно у 2010 році, на власні очі бачила, що будинок розібраний.

У січні 2013 з`явився новий власник будинку, тоді вона дізналася про наявність виконавчого провадження, до цього не знала про нього, з матеріалами не знайомилася, ознайомився її представник.

Пояснила, що при огляді будинку за участю державного виконавця, був присутній також ОСОБА_2 , його представник, ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_5 знав про те, що є справа про поділ майна подружжя. Вважала, що державний виконавець виконував рішення про накладення арешту (ухвалу судді Ткаченко Н.В.).

Зазначила, що не приймала участь у будь-яких виконавчих діях і не одержувала рішень ДВС. Не знала про наявність рішення суду про стягнення із неї заборгованості на користь ОСОБА_4 . Вона ніколи не позичала кошти, у судові засідання її не викликали. ОСОБА_2 також кошти у борг не брав. Про наявність рішення апеляційної інстанції, яким скасоване рішення суду першої інстанції про стягнення боргу ОСОБА_2 відомо, адже в суді апеляційної інстанції був його представник.

Апеляційну скаргу на рішення суду писав представник ОСОБА_1 у 2012 році. Про порядок виконання рішення у примусовому порядку вона не обізнана.

Пояснила, що також знайома із ОСОБА_5 і ОСОБА_3 .

Також підтвердила, що у матеріалах справи є фотографії, які підтверджують, що ОСОБА_2 знав ОСОБА_3 , вона це підтверджує. Так:

фотографія АДРЕСА_5 за 2000 роки: зображені чотири особи чоловічої статі, позаду яких розташовані багатоквартирний триповерховий житловий будинок з силікатної цегли та автомобіль темного кольору, на якому видно три символи державного номера «Е58». За поясненнями ОСОБА_1 на вказаному фото, починаючи з ліва на право, зображені ОСОБА_2 , ОСОБА_19 - брат відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_20 (а.с. 234 т. 2);

фотографія № 2, на якій праворуч зображений ОСОБА_2 , а ліворуч (посередині) рідний брат ОСОБА_3 , ОСОБА_21 (а.с. 234 т. 2 зворот);

фотографія № 3, на якій зображені ОСОБА_2 (ліворуч) та двоюрідний брат ОСОБА_3 , ОСОБА_21 . Фотографування відбулось в житловому будинку АДРЕСА_3 .

Про ТОВ «Укрспецторг Групп» їй нічого не відомо. Про нього дізналася лише у 2022 році , це товариство їй жодних повідомлень не направляло. У м. Дніпрі вона жила по АДРЕСА_7 . ОСОБА_2 знав про цю адресу, але вона ніколи не отримувала пошту на цю адресу.

Пояснила, що переобладнання будинку було встановлене рішенням суду, але відповідач його не виконав.

Свідок ОСОБА_14 (донька сторін) пояснила суду, що із батьком вона не спілкуються. Вона покинула будинок по АДРЕСА_3 давно, коли їй було 6-7 років. Батько погано до них ставився, було страшно жити, довелося покинути дім. Батько ніколи не пропонував повернутися. Доступу до будинку вона не має, але хоче користуватися ним, це її дім із дитинства. Вселитися не намагалися, оскільки батько не надає можливості. Їй відомо, що ОСОБА_22 це друг батька.

Надаючи відповіді у формі заяви свідка у порядку ст. 93 ЦПК України ОСОБА_2 зазначив, що є фізичною особою - підприємцем. Був знайомим з ОСОБА_3 до набуття нею прав на домоволодіння і земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . До дня відчуження земельної ділянки та домоволодіння, не був знайомим з ОСОБА_5 . До укладення договору позики був знайомий з ОСОБА_4 через спільних знайомих. У зв`язку з тим, що минув тривалий час, точно не пам`ятає, чи доручав ОСОБА_3 вчиняти будь-які юридично значущі дії в будь-яких організаціях, органах влади, місцевого самоврядування щодо домоволодіння АДРЕСА_3 . Не пам`ятає, чи дозволяв характер відносин, що існував на той час, між мною та ОСОБА_3 , повідомляти їй про їх з ОСОБА_1 шлюбні відносини, а також про питання, що могли стосуватися придбання домоволодіння у період шлюбу з ОСОБА_1 . Але точно пам`ятає, що свідоцтво про шлюб ОСОБА_3 не показував. Ні про які судові процеси, які стосувались його і колишньої дружини ОСОБА_1 ОСОБА_3 не повідомляв. Із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань ознайомлений (а.с. 204 т. 2).

Надаючи відповіді у формі заяви свідка у порядку ст. 93 ЦПК України ОСОБА_3 зазначила, що була поверхнево знайома з ОСОБА_2 ще до 2000 року, з часом знайомство практично зійшло нанівець. Можливо ОСОБА_2 доручав їй наприкінці минулого сторіччя, на початку теперішнього від його імені здійснювати представництво інтересів, але вона не пам`ятає, у яких саме організаціях, з чим це було пов`язано. Їй відомо, можливо із слів ОСОБА_23 , що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений шлюб, в якому вони знаходились певний час. Точних дат укладення шлюбу і його розірвання їй не відомо. Також достовірно не відомо, чи був цей шлюб зареєстрований належним чином. Також не заперечує, що їй було відомо про те, що ОСОБА_2 в середині 90-х років придбав домоволодіння АДРЕСА_3 , але джерело цієї інформації не пам`ятає. Вона не є членом сім`ї ОСОБА_2 , не є близькою до сім`ї, тому не усе, що відбувалося в їх родині їй відомо. Також, вона не була ні стороною, ні учасником, ні присутньою у жодному із судових засідань, про які йдеться у справі. Про питання, пов`язані із судовими справами щодо поділу майна між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 їй стало відомо лише з цієї позовної заяви. Із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань ознайомлена (а.с. 201 т. 2).

Надаючи відповіді у формі заяви свідка у порядку ст. 93 ЦПК України ОСОБА_5 зазначив, що тимчасово не працює, коли точно познайомився з ОСОБА_2 - не пам`ятає. Прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яке належало ОСОБА_2 відбувались у відповідності до вимог чинного законодавства та вимог «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна». Усі документи, що мав отримувати учасник торгів на стадії їх підготовки та проведення, він отримував. В кінцевому результаті отримав протокол №04-0231/12 проведення прилюдних торгів від 20.01.2013р. і Акт про проведення прилюдних торгів від 13.02.2013 р., копії яких додав до відзиву. Інші документи не зберігав у зв`язку із відсутністю такої необхідності. У процесі підготовки до проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належало ОСОБА_2 був ознайомлений з цим майном та його місцем знаходження. Коли точно це відбувалось і за яких обставин - не пам`ятає. Яким чином (час, дата, місце) одержав ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. у справі N 2- 3063/2007, про зміст цієї ухвали, чи була ця ухвала отримана взагалі - не пам`ятає. З ОСОБА_4 не знайомий. З ОСОБА_3 знайомий не був. Зі змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань ознайомлений (а.с. 207 т. 1).

Розглядаючи позовну вимогу позивачки про витребування майна з володіння ОСОБА_3 , суд виходить із такого.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов:

факт відчуження майна;

майно відчужене особою, яка не мала на це права;

відчужене майно придбав добросовісний набувач;

відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022р. в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021р. у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019р. у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022р. в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Оцінюючи право позивачки ОСОБА_1 на витребування майна, суд доходить висновку, що позивачка має право витребувати майно у ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки майно вибуло з її володіння поза її волею, у протиправний спосіб шляхом укладення правочину на прилюдних торгах на підставі скасованого судового рішення (у частині, що належить позивачці на праві власності як одному із подружжя).

У статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 не є особою, яка мала права відчужувати ту частину спірного будинку, яка належить ОСОБА_1 , оскільки право власності на частину цього будинку визнане рішенням суду за позивачкою ОСОБА_1 , а будинок набутий ОСОБА_5 на підставі правочину, що є недійсним.

Суд ураховує, що на момент набуття права власності на будинок ОСОБА_3 . Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містив відомостей про обтяження майна та відомостей про право власності позивачки.

Згідно із п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 922/3537/17 добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Водночас, відчужувач майна ОСОБА_5 , укладаючи договір купівлі-продажу спірного будинку із ОСОБА_3 , однозначно був обізнаний про те, що наявне рішення суду апеляційної інстанції від 07.04.2013р. про скасування рішення суду першої інстанції про стягнення коштів за договором позики із ОСОБА_1 .

Саме ОСОБА_5 (не сторона по справі) разом із ОСОБА_2 у лютому й березні 2012 року подавали до суду заяви про скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту на спірне майно у справі № 2-104/11 про поділ майна подружжя.

Одночасно такі ж заяви ОСОБА_5 (не сторона по справі) і ОСОБА_2 подавали у лютому й березні 2012 року у справі № 2-1417/08 у справі за позовом ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

17.09.2014р. представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 звернулася до суду із заявою (у справі № 2-1417/08 про солідарне стягнення боргу) про направлення ухвали суду із заявкою про зняття арешту на домоволодіння і земельну ділянку.

Отже, у березні та у серпні 2013 за заходи забезпечення були скасовані, у вересні 2014 року представник ОСОБА_2 звернулася до суду із проханням направити ухвалу суду про зняття арешту до виконання, а вже у листопаді 2014 року ОСОБА_5 (не сторона по справі, але переможець торгів) набув права власності на домоволодіння та земельну ділянку.

Означена процесуальна поведінка ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , узгодженість їх дій однозначно вказує на зацікавленість ОСОБА_2 у формальному переданні права власності на користь ОСОБА_5 з метою уникнення й унеможливлення виконання ОСОБА_2 рішення суду про поділ майна подружжя, позбавлення позивачки можливості зар5кєструвати за собою право власності на свою частку.

Таким чином, суд доходить висновку, що ОСОБА_5 не міг добросовісно покладалася на відомості у реєстрі нерухомого майна, і не є тим, хто не знав і не мав знати про існування права ОСОБА_1 і про наявність обтяження.

Суд також звертає увагу й на те, що у справі № 2-1417/2008 (про солідарне стягнення боргу за розпискою) в суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 був адвокат Мішекін Ігор Вікторович, який діяв на підставі довіреності від 04.12.2008р., посвідченої приватним нотаріусом Румянцевою І.О.

В суді апеляційної інстанції представником позивача ОСОБА_4 була ОСОБА_8 на підставі довіреності від 03.05.2012р., посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мішекіним Валерієм Вікторовичем.

Той же представник - ОСОБА_8 представляла інтереси ОСОБА_2 як позивача у справі № 2-104/2011 про поділ майна подружжя - на підставі довіреності від 11.11.2011р., посвідченої тим же приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мішекіним Валерієм Вікторовичем.

Згідно відкритих даних у мережі Інтернет (https://notariusi.com.ua), адресою приватного нотаріуса Мішекіна Валерія Вікторовича є: м. Дніпро, 49051, пр. Слобожанський, 46, прим. 2. У той же час, адресою адвоката Мішекіна Ігора Вікторовича, яка зазначена у довіреності від 04.12.2008р. також є: АДРЕСА_9 . Тобто, адреси нотаріуса ОСОБА_24 і адвоката Мішекіна І.В. повністю співпадають.

Таким чином, суд доходить висновку, що один і той же представник - ОСОБА_8 представляла інтереси ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у справах, де їх інтереси збігалися і були скеровані на умисне виведення спірного майна з-під розподілу у порядку виконання судового рішення.

Так, ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, у рахунок погашення якого було звернуте стягнення на спірне майно, без урахування частки ОСОБА_1 , внаслідок чого частка майна, яка перебуває у ОСОБА_1 у спільній сумісній власності вибула на користь третьої особи ОСОБА_5 .

Окрім того, той факт, що збігаються прізвища та по батькові представника ОСОБА_2 - адвокат Мішекіна Ігора Вікторовича, і приватного нотаріуса Мішекіна Валерія Вікторовича, який посвідчував довіреності, видані ОСОБА_4 і ОСОБА_2 одній і тій же особі - ОСОБА_8 , що не виключає родинні зв`язки між нотаріусом і адвокатом, які могли бути обізнаними про дійсні намір ОСОБА_2 уникнути виконання рішення суду.

І наразі, у справі, що розглядається, ОСОБА_24 посвідчував довіреності, видані ОСОБА_2 (а.с. 109 т. 1).

Як вказано у договорі купівлі-продажу від 09.01.2015р. (розділ 2), укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 продаж майна здійснено за 2 838 941,00 грн., сторони підтверджують факт розрахунку.

Тобто, договір є відплатним і сторони вже на момент укладення зафіксували у ньому, що провели повний розрахунок.

Надані у судовому засідання свідчення позивачки ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_14 вказують на те, що вона і її чоловік, ще перебуваючи у шлюбі, були знайомі із ОСОБА_3 ОСОБА_1 пояснила, що знайома із ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , підтвердила, що на фотографіях поряд із ОСОБА_2 знаходиться ОСОБА_19 - брат відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Є фотографія у спірному будинку АДРЕСА_3 . Свідок ОСОБА_14 (донька сторін) пояснила суду, що ОСОБА_22 це друг батька. Означені свідчення відповідачі не спростували. До того ж, надаючи відповіді у формі заяв свідка ОСОБА_2 підтвердив, що був знайомим з ОСОБА_3 ще до набуття нею прав на домоволодіння і земельну ділянку.

Надаючи відповіді у формі заяви свідка ОСОБА_3 зазначила, що була поверхнево знайома з ОСОБА_2 ще до 2000 року і можливо ОСОБА_2 доручав їй наприкінці минулого сторіччя, на початку теперішнього від його імені здійснювати представництво інтересів, але не пам`ятає де і з чим це було пов`язано. Їй відомо, про шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відомо про те, що ОСОБА_2 в середині 90-х років придбав домоволодіння АДРЕСА_3 , про судові спори дізналася з цієї позовної заяви.

Надаючи відповіді у формі заяви свідка ОСОБА_5 підтвердив, що знайомий з ОСОБА_2 . У процесі підготовки до проведення прилюдних був ознайомлений з майном та його місцем знаходження. Підтвердив, що одержував ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007р. у справі № 2- 3063/2007, але не пам`ятав коли і її зміст.

Суд критично оцінює свідчення ОСОБА_5 і ОСОБА_2 про те, що вони до дня відчуження земельної ділянки та домоволодіння не були знайомі, оскільки вищенаведені їх сумісні процесуальні дії, а також фотографії свідчать про зворотнє. ОСОБА_2 зазначив, що не пам`ятає, чи повідомляв ОСОБА_3 про свій шлюб з ОСОБА_1 про питання, що могли стосуватися придбання домоволодіння у період шлюбу, але й однозначно не спростовував цього.

Не може залишитися поза увагою суду те, що стилістика написання заяв у якості свідків відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 однакова. Обидві заяви передані на одного й того ж дня на одне й те саме поштове відділення - 02.09.2022р. (Дніпропетровськ 83, що вказано на штрих-коді на конверті). Також до заяв долучені у якості доказів направлення заяв позивачці фіскальні чеки за одне й те саме число - 02.09.2022р., з яких видно, що заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були направлені позивачці в один день, через одне й те саме поштове відділення: АДРЕСА_10 , із різницею у 2 секунди. І надійшли до суду в один день - 06.09.2022р. (а.с. 201 206 т. 2).

При тому, що ОСОБА_2 у справі представлений декількома представниками, а ОСОБА_3 представника не має, приймає участь у справі самостійно.

Заява ОСОБА_5 також схожа за стилістикою. Хоча вона була відправлена через інше відділення пошти, але також 02.09.2022р. і також надійшла до суду 06.09.2022р. (а.с. 207 206 т. 2).

За таких обставин, суд доходить до висновку, що показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , заяви свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , процесуальна поведінка цих відповідачів (одночасне подання заяв однакового змісту, наявність однакового представника у різних справах), свідчить про те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 були обізнані про наявність перешкод для відчуження одноособово ОСОБА_2 майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Суд вважає, що ОСОБА_3 , яка була знайома з сім`єю ОСОБА_17 , могла знати про недобросовісну поведінку продавця ОСОБА_5 , який був спільним знайомим ОСОБА_2 і брата ОСОБА_3 ОСОБА_25 (як вказували свідки).

Договори купівлі-продажу укладені між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 09.01.2015р., тобто менше аніж через два місяці з дня набуття нерухомого майна ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що вказує на те, що ОСОБА_3 , яка була знайомою сім`ї ОСОБА_17 , була залучена до укладення договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки лише з метою подальшого відчуження майна, яке перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , утруднення останній домогтися виконання із боку ОСОБА_2 судового рішення про поділ майна подружжя.

Суд зазначає, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У даній справі, суд доходить висновку про можливість застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, та з урахуванням усіх встановлених обставин справи, наявні підстави для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном.

Так, учасники прилюдних торгів, договорів купівлі-продажу майна, яке є предметом спільної сумісної власності одного з подружжя (не одноосібної власності іншого з подружжя) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правові інструментарії (договір, укладений на прилюдних торгах у процесі виконавчого провадження і наступні договори купівлі-продажу) використовувалися учасниками для унеможливлення домогтися виконання позивачкою рішення суду про полі майна подружжя, набути права власності на свою частку у спільному майні подружжя і зареєструвати за собою, що саме становило негативні наслідки для позивачки.

Оцінюючи тягар, покладений на кінцевого набувача майна - ОСОБА_3 , суд звертає увагу на те, що її міркування у відзиві не зводилися до того, що вона є добросовісним набувачем, яка сплатила за майно власні кошти у розмірі 2 838 941,00 грн., що зумовило для неї матеріальні втрати. Не посилалася на те, що витребування майна з її володіння погіршить її майновий стан, вона у певній мірі позбудеться того, чим володіє законно і доброчесно, залишиться без житла. ОСОБА_3 не повідомила суду, чи справді вона мешкає у спірному будинку, у який спосіб вона використовує належне їх на праві власності майно.

Відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 у своїх відзивах на позов висловлювали аналогічні правові позиції, які були спрямовані на те, що позивачка ніколи не набула права власності на майно і безпричинно пропустила строки позовної давності, а тому, на їх думку, логічно втратила своє право на витребування цього майна.

Так, доводи ОСОБА_3 у відзиві по суті зводилися до пропуску позивачкою стоків позовної давності, а зміст відзиву на позов за правовими підставами є аналогічним відзиву ОСОБА_26 і ОСОБА_5 (щодо відсутності порушень під час виконавчого провадження, порядку проведення торгів, обізнаності про судові справи та наявність забезпечення позову, та, власне, пропуску позовної даності).

ОСОБА_5 повністю підтримував позицію про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувача та заперечував проти витребування від відповідачки ОСОБА_3 спірного майна. У своєму відзиві ОСОБА_5 прямо вказав, що «обставини, які викладені у відзиві ОСОБА_3 від 23.05.2022р. і стали підставами для заперечення проти позову ОСОБА_1 від 17.04.2022р. визнаються ним і підтримуються у повному обсязі». На думку суду, така позиція особи, який не є кінцевим власником, яка збігається із позицією кінцевого власника, надана суду лише як намагання створити у суду «уяву про правомірність дій та правочинів».

Також стилістика написання заяв у якості свідків відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 однакова, про що судом вказано вище.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У сукупності усіх досліджених доказів, суд доходить висновку, що набуття ОСОБА_3 права власності на будинок та земельну ділянку є суто формальним правочином. У дійсності, кінцевим наміром такого правочину є унеможливлення реалізації позивачкою права на розпорядження і користування своїм майном.

Відповідних належних і допустимих доказів, які б переконали суд у тому, що ОСОБА_3 буде нести надмірний тягар позбавленням права власності - не надано.

Тому суд, з урахуванням усіх вищенаведених обставин справи, оцінює поведінку кінцевого власника спірного майна ОСОБА_3 як недобросовісну, а тому доходить висновку, що спірна частка майна (1/2) підлягає витребуванню у недобросовісного набувача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 із використанням механізму, передбаченого ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

У звою чергу, згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Отже, рішення суду про витребування майна є підставою для реєстрації права вченості на таке майно за позивачкою.

Щодо позовних вимог про визнання правочинів недійсними, визнання недійсними прилюдних торгів, визнання незаконним і скасування свідоцтв, актів про проведення прилюдних торгів, рішень про державну реєстрацію, визнання права власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)».

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Вимоги позивачки про визнання недійсними правочинів, прилюдних торгів, документів, які складені за їх наслідками і скасування державної реєстрації є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює попереднє становище позивачки.

Крім неефективно обраного позивачем способу захисту у відповідній частині, позивачка визначила коло відповідачів як то ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Соборний ВДВС, ТОВ «Укрспецторг Групп», приватний нотаріус Калінович С.П., які є неналежними, що пов`язано із неефективним способом захисту права про визнання правочинів недійсними та результатів прилюдних торгів та скасування рішень про держану реєстрацію.

Обрання позивачкою неефективного способу захисту порушеного права та залучення неналежних відповідачів є самостійною і достатньою підставою для відмови в задоволенні позову у цій частині та до неналежних відповідачів.

Щодо вимог позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.01.2019, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки.

Як встановлено судом у справі № 2-104/11 земельна ділянка по АДРЕСА_3 була передана у приватну власність ОСОБА_2 на підставі державного акту на праві приватної власності за землю від 23.07.1998р.

Слід зазначити, що у даній справі, відхиляючи вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на земельну ділянку в розмірі 2/3 частини, апеляційний суд погодився, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, не відноситься до спільного майна подружжя, оскільки виділялась і була передана у власність відповідача в порядку приватизації до внесення доповнень в ст. 61 СК України, на які не розповсюджуються на правовідносини, що виникли до внесення доповнень до зазначеної норми права. А в ухвалі від 23.1.2019р. у справі 200/19818/14-ц апеляційний суд зазначив, що в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо у подружжя виникла спільна сумісна власність на житловий будинок, для обслуговування якого виділено у власність земельну ділянку, то в того з подружжя, за яким визнається право власності на частину житлового будинку, у тій самій частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої ст. 61 СК України в редакції Закону України від 11.01.2011р. № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011р., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації. Законом України від 17.05.2012р. № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012р., режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК України виключено.

Тобто, у період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2020р. по справі № 738/703/18, провадження № 61-16877св19 досліджене питання права спільної/приватної власності на приватизовану земельну ділянку.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18).

Пункт 2 ч. 1 ст. 57 СК передбачає, що особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналогічну правову позицію висловлено в ч. 2 п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де, зокрема вказано, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Частина 1 ст. 59 СК України встановлює, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Необхідно відмітити, що майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється в спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному з подружжя на праві особистої приватної власності. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі № 541/2734/16-ц.

З огляду на наведене слід зазначити, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

?Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Водночас, земельна ділянка, набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, набута одним з подружжя під час шлюбу в порядку приватизації земельна ділянки, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям.

Однак, згідно вимог ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Означена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018р. у справі № 910/18560/16.

Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 79-1 нині діючого ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Як встановлено, рішенням суду визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного будинку, виділено в натурі у відповідній частині і зобов`язано відповідача ОСОБА_2 виконати певні переобладнання.

Наразі суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування у ОСОБА_3 тієї частини домоволодіння, яке належить позивачці на підставі рішення суду про поділ майна. Таке рішення є підставлю для реєстрації за позивачкою права власності свою частину домоволодіння.

У разі реєстрації права власності на частину домоволодіння, позивачка має право на виділ в натурі та визнання за нею права власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частки домоволодіння позивачки. У такому разі існуватиме спір із новим власником - ОСОБА_3 щодо право власності і користування земельною ділянкою, у якому можуть бути визначені межі земельної ділянки, зокрема, і шляхом проведення земельно-технічна експертиза.

Наразі спосіб захисту права позивачки шляхом визнання недійсним правочину з купівлі-продажу земельної ділянки не є ефективним, а визнати право власності за позивачкою на частину земельної ділянки неможливо, оскільки частка земельної ділянки для обслуговування тієї частини будинку, яка належить позивачці ОСОБА_1 - не визначена.

Вимоги позивачки про зобов`язання ОСОБА_2 виконати переобладнання у домоволодінні, вже були предметом судового розгляду, буди задоволені судом, існує остаточне рішення, яке відповідачем ОСОБА_2 не виконане. Тому позивачка не може повторно ставити ці вимоги, адже вони зводяться до перегляду судового рішення, яке н6абрадо законної сили.

Вимоги позивачки про усунення перешкод у користуванні 1/2 частиною домоволодіння шляхом її вселення до будинку суд вважає їх недоведеними.

Позивачкою не зазначено, до кого саме пред`явлені вимоги про усунення перешкод у користуванні частиною будинку. У позові, а також надаючи пояснення у якості свідка, ОСОБА_1 зазначала, що саме ОСОБА_15 чиняться перешкоди у вселенні, адже останній самовільно демонтував дерев`яну частину сходів, змінив замки у хвіртці та вхідних дверях будинку,

Натомість, як встановлено судом, наразі спірне домоволодіння і земельна ділянка зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 , останньою не повідомлено суд про те, що вона мешкає у будинку.

Зі пояснень позивачки з`ясовано, що вона нарізі втратила зв`язок із домоволодінням, навіть не була обізнана про те, що воно належить іншій особі, тому суд вважає вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком недоведеними, адже судом не встановлено, що ОСОБА_3 позивачці чиняться перешкоди у вселенні.

Щодо позовної давності.

Початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Означена правова позиція висловлена Верховним Судом у справі №186/599/17 у постанові від 27.01.2021р.

Суд вважає, що позивачкою не пропущений строк позовної давності щодо вимог про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України, адже він не відліковується від моменту учинення будь-якого із правочинів, внаслідок якого майно вибуло із законного володіння, а саме від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У січні 2021 року, а саме, 12.01.2021р. представник позивачки дізнався отримавши запит з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що майно 09.01.2019р. відчужене на користь ОСОБА_3 , що видно з інформаційної довідки станом на 12.01.2021р № 240205506 (а.с. 52 -53 т. 1).

Про сторін договорів, на підставі яких вибуло майно на користь ОСОБА_3 стало відомо представникові 04.04.2022р. з витребуваних у межах даної справи документів нотаріальної справи. Тому лише 18.04.2022р. представник позивача подав остаточно уточнений позов із вимогою про витребування майна, оскільки став обізнаним про процедуру набуття ОСОБА_3 спірного майна.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково лише у частині витребування майна, то із відповідачки ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в сумі 992,40 грн. як за вимогу немайнового характеру та 454,00 грн. за забезпечення позову, всього 1446,40 грн. (а.с. 1 т. 1, а.с. 93 т. 2). Решта судових витрат з інших відповідачів не стягуються. Надміру сплачений судовий збір може бути повернутий позивачці за її окремою заявою.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 155, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каліновича Сергія Петровича (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталія Анатоліївна, ОСОБА_6 ) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, прилюдних торгів, визнання незаконним і скасування акта про проведення прилюдних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування рішень про державну реєстрацію, визнання права власності, витребування майна, усунення перешкод у користуванні нерухомими майном задовольнити частково.

Витребувати із володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1/2 частину домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_2 (колишня адреса АДРЕСА_3 ), реєстраційний номер нерухомого майна: 01, а саме: квартиру АДРЕСА_5 в жилому будинку літ. «А-1» загальною площею 148,7 кв.м. з наступними приміщеннями: 1 Підвал: приміщення 1-1 (5,2 кв.м.) - частина сходів; приміщення 1-2 (43,5 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-3 (6,3 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-5 (8,0 кв.м.) - приміщення; разом площа складає 63,0 кв.м. В житловому будинку літ. «А-1»: 1 поверх: приміщення 1-9 (24,9 кв.м.) - приміщення; приміщення 1-10 (17,9 кв.м.) - кухня: разом по 1 поверху 42,8 кв.м. Мансардний поверх: приміщення 1-15 (21,7 кв.м.) - житлова кімната; приміщення 1-16 (21,2 кв.м.) - житлова кімната; разом по мансардному поверху 42,9 кв.м. Надвірні будівлі і споруди: сходи №7, підпірна стінка № 8, Споруди загального користування: 1/2 частина огорожі №3, замощення II.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1446,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 14 квітня 2023 року.

Суддя Наумова О.С.