КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/2236/21 Головуючий у І інстанції Кравченко М.В.
Провадження №22-ц/824/1241/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що вона була власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 731.6 кв.м., земельної ділянки кадастровий номер :05:099:0101 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0779га та земельної ділянки кадастровий номер :05:099:0100 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачки проживають в даному будинку з 2004 року, а вона тривалий час була позбавлена можливості користуватись своїм нерухомим майном, оскільки відповідачки її не допускали до будинку, що стало підставою для відчуження зазначеного вище майна у 2021 році.

Позивачка не проживала в будинку, не була безпосереднім споживачем житлово-комунальних послуг, в свою чергу споживачами послуг з газопостачання, обслуговування будинку та послуг з охорони були відповідачки, які постійно там проживали, та продовжують проживати по теперішній час. Позивачка до відчуження будинку та земельних ділянок сплачувала рахунки за природній газ, за обслуговування будинку та за послуги з охорони. Крім того між позивачкою та відповідачками відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання будинку, оскільки відповідачки проживають в її будинку всупереч її волі.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з відповідачок кошти, як відшкодування вартості сплачених послуг за спожитий природній газ у розмірі 175534,67 грн., 262612,60 грн. за обслуговування будинку та 2256000 грн. за послуги охорони, а всього 2694147,27 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наявність договору про розподіл витрат на житлово-комунальні послуги є обов`язковою підставою для задоволення такого позову.

Крім того, користування відповідачками житлово-комунальними послугами та послугами з охорони території доводиться належними та допустимими доказами, які були долучені до матеріалів справи.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Поваляєв О.Ю. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Лавричев В.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання та перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 до 29 січня 2021 року була власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 731.6 кв.м., земельної ділянки кадастровий номер :05:099:0101 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0779 га та земельної ділянки кадастровий номер :05:099:0100 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат за житлово-комунальні послуги, копії укладеного між сторонами договору про розподіл витрат на житлово-комунальні послуги суду не подано.

Позивачка сплачувала грошові кошти за житлово-комунальні послуги з утримання належного їй на праві власності майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що матеріали справи не містять переконливих доказів порушення прав позивачки, оскільки позивачкою не подано належних і допустимих доказів, які б містили відомості про такі обставини. При цьому суд також враховував, що позивачка неналежно виконала свої процесуальні обов`язки щодо доведення позовних вимог, шляхом подання письмових доказів не змогла створити передумови всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи щодо обставин укладення і умов цивільно-правової угоди між сторонами, на підставі якої пред`явлено позов, що унеможливлює обґрунтовану правову оцінку доводам про правомірність позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування витрат на обслуговування будинку та комунальних платежів, враховуючи таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) викладено такий висновок: «Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети».

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20).

Згідно із частинами першою, третьою та четвертою статті 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як зазначено в пункті 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач, це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У пунктах 76 - 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) містяться такі висновки: «Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі N 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, а також в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 6-2951цс15, що свідчить про усталеність підходу в судовій практиці з цього питання.

Аналіз змісту вказаних положень законодавства, а також згаданих правових висновків Верховного Суду свідчить, що індивідуальний споживач, який не є співвласником квартири (житлового будинку), якщо він там проживає та/або зареєстрований, і фактично користується житлово-комунальними послугами, та є членом сім`ї наймача (у т.ч. колишнім), з яким встановленого житловий сервітут, однак відмовляється брати участь у їх сплаті або компенсувати їх частину власнику такої нерухомості, є належним відповідачем за позовом особи, яка понесла такі витрати або планує їх понести в майбутньому, та повинен нести обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг.

Відтак, на думку колегії суддів, висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) може бути застосований під час розгляду даної справи.

Аналогічний за своєю суттю висновок, щодо необхідності стягнення половини вартості витрат, понесених власником на утримання майна з особи, яка зареєстрована та/або проживає в такому житлі, проте не є його співвласником, викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 218 року у справі № 199/5747/16-ц (провадження № 61-24238св18), а також в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 522/8599/15-ц (провадження № 61-18382св18) та від 12 листопада 2018 року у справі № 711/9300/16-ц (провадження № 61-29573св18).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що відповідачки у справі фактично проживали в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві одноосібної власності позивачці, відтак є споживачами житлово-комунальних послуг, що ними не заперечується, а вартість таких послуг сплачена лише позивачкою, доказів їх сплати або компенсації їх частини позивачці відповідачками до суду першої інстанції не надано, місцевий суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з мотивами позовної заяви про те, що відповідачки повинні компенсувати понесені позивачкою витрати на оплату послуг з газопостачання, з огляду на те, що лише вони двох використовувалиці послуги, а позивачка в будинку не проживала, послугами не користувалась, а лише їх оплатила, як особа, яка укладала договір про надання таких послуг. Розмір понесених позивачкою витрат, відповідачками не спростовано.

Із наданих позивачкою доказів вбачається, що вона сплачувала послуги за обслуговування будинку на користь ГО ТІЗ «Золоті Ворота», за період з 25 травня 2018 року по 24 грудня 2020 року, послуги за охорону будинку на користь ТОВ «Гарді 100» за період з 14 травня 2019 по 01 лютого 2021 року, а також послуги з газопостачання за період з 25 травня 2018 року по 24 грудня 2020 року, що підтверджується копіями платіжних доручень.

Зі змісту ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що послуги з охорони не входять до переліку житлово-комунальних послуг, отже договір про охорону будинку з ТОВ «Гарді 100» укладений позивачкою як власницею будинку на власний розсуд, і понесені власницею будинку витрати за цим договором не підлягають стягненню з відповідачок.

Матеріали справи не містять договору укладеного між позивачкою та ГО ТІЗ «Золоті Ворота», а тому суд не може встановити які послуги за цим договором надавались, чи відносяться вони до житлово-комунальних послуг, передбачених ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чи були відповідачки споживачами цих послуг і чи виник у них солідарній обов`язок щодо їх оплати.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні з відповідачок на користь позивачки сплачених нею послуг з охорони будинку на користь ТОВ «Гарді 100», а також на користь ТІЗ «Золоті Ворота».

Щодо строків позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи заперечуючи проти позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказували, що витрати та спожитий природній газ починаються ще з початку 2018 року, однак на сьогоднішній день вже червень 2022 року, таким чином вимоги до червня 2019 року є такими, що не можуть задоволенні, через сплив позовної давності.

Однак колегія суддів вважає, що оскільки позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції 11 червня 2021 року, то відповідно застосувати строки позовної давності можна лише до вимог, які були заявлені до 11 червня 2018 року.

Заборгованість з оплати послуг з газопостачання у розмірі 175534,67 грн. була нарахована за період з 25 травня 2018 року по грудень 2020 року. З врахуванням наведеного, позовна давність за вимогами про сплату послуг з газопостачання за травень 2018 року у розмірі 2100 грн. спливла, отже заборгованість за травень 2018 року не підлягає стягненню .

З врахуванням наведеного, із заявленого позивачкою розміру заборгованості за послуги газопостачання підлягає стягненню лише 173434, 67 грн. (175534,67- 2100)

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до приписів частини тринадцятої статті 141 ЦПК України колегія суддів змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням того, що позов підлягає частковому задоволенню, то відповідно судовий збір стягується пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Так, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 173434,67 грн., що становить 6,4 % від заявленої ціни позову (6,4% = ((173434, 67/2694147,27)*100), де 173434,67 - розмір задоволених позовних вимог, 2694147,27 - заявлена ціна позову), таким чином з відповідачок підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 726 грн. 40 коп. = ((6,4*11350)/100), де 6,4 - відсоткова частина задоволених позовних вимог, 11350 - сплачений судовий збір).

З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена часткова, то за звернення до суду з апеляційною скаргою з відповідачок слід стягнути на користь позивачки судовий збір у розмірі 1089 грн. 60 коп. = ((17025*6,4)/100), де 17025 - сума сплаченого судового збору, 6,4 - відсоткова частина задоволених вимог).

Щодо витрат на правову допомогу, то позивачем не надано суду належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 106150 грн., а тому вони не можуть бути стягнуті з відповідачів у справі.

Так, згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження судових витрат незалежно від юрисдикції спору є: договір про надання правової допомоги, розрахунок надання послуг з їх детальним описом, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного суду від 23 червня 2022 року у справі №607/4341/20.

Однак, всупереч вказаним положенням чинного цивільного процесуального законодавства позивачкою не було надано детального опису робіт (наданих послуг), які були виконані адвокатом, договір про надання адвокатських послуг, розрахунок надання послуг.

Керуючись ст.ст. 82, 141, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 як відшкодування вартості послуг у розмірі 173434 грн. 67 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 908 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2023 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Відповідачі: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя-доповідач

Судді