Ухвала

Іменем України

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 761/38074/20

провадження № 61-7056ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня

2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» (далі - ТОВ «ІА «УНН»), ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію відомості, поширені:

1. у статті під заголовком «Про контрабанду з «контрабандистом»: перше велике інтерв`ю з ОСОБА_13», розміщеної

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год на сайті unn.com.ua, а саме:

« - Але кожна наступна влада каже одне й те ж: "Треба долати корупцію, побороти контрабанду, наповнити бюджет". Кому з президентів за ці роки вдалося зробити митницю менш корумпованою?

При ОСОБА_3 корупції на митниці було найменше - це факт.

При ОСОБА_4 вона розквітла, а при ОСОБА_5 визріла та дала плоди. Найбільший утиск бізнесу на митниці був саме при ньому.

Дійшло до абсурду, бо без корупційного чинника працювати не могли навіть наближені до Порошенка компанії. Гроші в бюджет їх не цікавили. Все в кишеню.

Про ці часи можна написати книгу, але масштаб корупції та кількість схем були такі, що змусили ОСОБА_5 взагалі відкрити тіньову структуру з її контролю. Відомий офіс контрабанди, яким керував його партнер ОСОБА_6 . Чули про такий?

- Читали, але думали, що це був передвиборчий міф. Занадто неймовірно.

- Який же це міф, коли це цілком реальна структура, яку контролював ОСОБА_7 та департамент «К» СБУ ОСОБА_8 , який виконував роль Цербера і якого спускали на незгодних працювати за їхніми схемами.

- І Ви теж працювали на цей офіс та платили хабарі?

- ОСОБА_9 група не погодилася працювати з офісом Грановського, і не тому, що ми дуже ''правильні" чи принципові.

Це рішення далося нелегко, адже на той час в компанії працювали

200 працівників. Ми мали 4 офіси - у Німеччині, Італії, Китаї та Туреччині.

7 000 клієнтів, яких ми збирали 10 років.

Але представники ОСОБА_10 , які, до речі, непогано себе почувають і при теперішній владі, нам поставивши умову: або ми їх беремо повноцінними партнерами в бізнес, знайомимо з клієнтами, представляємо колективу як членів команди - тоді зможемо працювати далі, або більше займатися бізнесом не будемо.

- Це ж типове рейдерство...

- Звісно. Тоді наша команда вирішила, що з такими людьми, якщо можна їх вважати за людей, працювати неможливо, і ми закрили компанію та звільнили 90 % працівників. Вийшли з гри.

За рік почали з «чистого листа», але старалися займатися суто логістикою і на милю не підходити до митниці.

Наша оновлена команда складалася з 20 працівників. Та це не дуже нам допомогло.

На нас дуже тиснули.

Команда Грановського більше не хотіла нас «віджати», а просто «кошмарила».

Вантажі, які ми возили, усі на 100 % доглядали, під час догляду псували, затримували їх на тижні, постійно вимагали підтвердження вартості.

І все - у рамках закону, чинний Митний кодекс - чудовий інструмент

для цього. Трактуй, як хочеш.»;

2. у статті під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 », розміщеної ІНФОРМАЦІЯ_1

о 09:20 год на сайті unn.com.ua, а саме:

«Найбільший утиск бізнесу на митниці був за часів президента України ОСОБА_12 . Про це у коментарі УНН розповів бізнесмен ОСОБА_13 .

«При ОСОБА_3 корупції на митниці було найменше - це факт. При ОСОБА_4 вона розквітла, а при ОСОБА_5 визріла та дала плоди. Найбільший утиск бізнесу на митниці був саме при ньому», - заявив він.

При ОСОБА_5 корупція на митниці розквітла до абсурдних масштабів. Без корупційного чинника працювати не могли навіть наближені до

екс-президента компанії, розповів ОСОБА_11 .

«Про ці часи можна написати книгу, але масштаби корупції та кількість схем були такі, що змусили ОСОБА_5 взагалі відкрити тіньову структуру по її контролю. До прикладу - відомий офіс контрабанди, яким керував його партнер ОСОБА_6 спільно із департаментом «К» СБУ ОСОБА_8. Останній виконував роль Цербера, якого спускали на незгодних працювати за їх схемами», - згадує ОСОБА_11 .

Він каже, що теж був у списку «запрошених» співпрацювати із офісом контрабанди Грановського. Однак він та його компанія відмовилися, і не через «правильність» чи принциповість.

«Це рішення далося нелегко, адже на той час в компанії працювали

200 працівників. Ми мали 4 офіси у Німеччині, Італії, Китаї та Туреччині.

7 000 клієнтів, яких ми збирали 10 років. Але представники ОСОБА_10 , які, до речі, не погано себе почувають і при теперішній владі, нам поставши умову: або ми їх беремо повноцінними партнерами в бізнес, знайомимо з клієнтами, представляємо колективу як членів команди - тоді зможемо працювати далі, або більше займатися бізнесом не будемо. Тоді наша команда вирішила, що з такими людьми, якщо можна їх вважати за людей, працювати неможливо і ми закрили компанію та звільнили

90 % працівників. Вийшли з гри. За рік почали з «чистого листа», але старалися займатися суто логістикою і на милю не підходити до митниці», - розповів ОСОБА_11 .

На той час команда бізнесмена складалася всього з 20 працівників. Однак, тиску уникнути не вдалося.

«Команда Грановського більше не хотіла нас «віджати», а просто «кошмарила». Вантажі, які ми возили усі на 100 % доглядали, під час догляду псували, затримували їх на тижні, постійно вимагали підтвердження вартості. І все в рамках закону, діючий митний кодекс - чудовий інструмент для цього. Трактуй як хочеш», - розповів ОСОБА_11 .

За часів ОСОБА_5 була не контрабанда, а глобальна оптимізація сплати податків, підсумував ОСОБА_11 .

«Грабування країни через несплату податків - головний злочин його команди. І робилося це відверто примусово. Бізнес буквально змушували порушувати закон і платити в бюджет не 10 тисяч з фури, а платити три, при цьому ще три давати хабарями команді Грановського на митниці", - резюмував він».

- зобов`язати ТОВ «ІА «УНН» спростувати недостовірну інформацію, поширену в статті під заголовком «Про контрабанду з «контрабандистом»: перше велике інтерв`ю з ОСОБА_14 », розміщеній ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. на сайті unn.com.ua стосовно ОСОБА_1 шляхом опублікування резолютивної частини рішення по суті даного спору в розділі «НОВИНИ» підрозділі «ЕКОНОМІКА» сайту unn.com.ua, а також

в статті під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 », розміщеній ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год на сайті unn.com.ua стосовно ОСОБА_1 шляхом опублікування резолютивної частини рішення по суті даного спору в розділі «НОВИНИ» підрозділі «ПОЛІТИКА» сайту unn.com.ua;

- зобов`язати ТОВ «ІА «УНН» видалити з мережі інтернет статтю

під заголовком «Про контрабанду з «контрабандистом»: перше велике інтерв`ю з ОСОБА_14 », розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1

о 14:43 год на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також, статтю під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 », розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також за наявності таких, - і з інших інтернет-ресурсів.

Позов мотивований тим, що у період з 25 травня по 30 листопада 2014 року він був депутатом Київської міської ради, у 2014-2019 роки народним депутатом України VIII скликання, членом партії «Блок Петра Порошенка» та членом відповідної фракції у Верховній Раді України, членом Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя. Беручи до уваги відкритість та публічність його фігури, честь та гідність, а також особиста ділова репутація відграють для нього надважливу роль, однак викладена відповідачем у вказаних статтях інформація є недостовірною, такою, що грубо порушує його особисті немайнові права та спрямована на дискредитацію і приниження його особи, як чесного і законослухняного громадянина.

Позивач стверджував, що фактично стаття під назвою: «Про контрабанду з «контрабандистом»: перше велике інтерв`ю з ОСОБА_13», розміщена ТОВ «ІА «УНН» ІНФОРМАЦІЯ_6 року о 14:43 год на сайті unn.com.ua, створює у читача враження про вчинення ним ряду протиправних дій, спрямованих на поширення корупції на митниці

та пов`язаних із участю у злочинній організації, яка займається контрабандою товарів в Україну. Стаття під назвою: «При ОСОБА_12 корупція на митниці визріла і дала плоди - ОСОБА_11 », розміщена відповідачем на тому ж сайті 22 листопада 2019 року о 09:20 год,

є скопійованим витягом із попередньої статті та оформлена в контексті окремих осіб, зокрема позивача. Опублікована на сайті інформація, в тому числі в частині, яка стосується позивача, є цитуванням прямої мови

та висловлювань ОСОБА_2 , наданих ним під час інтерв`ю для інформаційного агентства «УНН», про що безпосередньо зазначається

у самій статті. У подальшому, згадана у статті інформація щодо нього була поширена на інших вебсайтах із посиланням на інформаційне агентство «УНН», як на першоджерело такої інформації, що підтверджує факт поширення інформації серед великого кола осіб.

Позивач вказував, що поширена інформація стосується саме його особи, адже в тексті статей вживаються відомості про його прізвище та ім`я: « ОСОБА_15 офіс контрабанди, яким керував його партнер ОСОБА_6 . Чули про такий?», «це цілком реальна структура, яку контролював ОСОБА_7 та департамент «К» СБУ…», « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». При цьому, викладена у статтях інформація є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, оскільки: йому нічого не відомо про факт існування описаних відповідачем «тіньових структур по контролю за корупцією», «офісу контрабанди»; він жодним чином не є та не був пов`язаний із так званим «департаментом К» Служби безпеки України; він жодним чином не причетний до спроб так званого «офісу контрабанди» залучити до співпраці представників бізнесу; ні він, ні жодна інша особа за його дорученнями чи вказівками не ставила відповідачу вимог взяття так званих представників ОСОБА_1 у свій бізнес як умову відсутності перешкод для його ведення;

він не здійснював жодних дій, спрямованих на залякування, тиск, створення перешкод у здійсненні підприємницької діяльності

ОСОБА_2 , жодних вказівок щодо псування майна, створення перешкод при ввезенні товарів на митницях, зловживання митниками своїм службовим становищем він не давав; він не вимагав порушувати закон, змушуючи осіб ухилятись від сплати до бюджету повної суми митних платежів, ніколи не мав та не має жодних «команд на митницях», факти отримання останніми хабарів йому не відомі.

Щодо характеру поширеної інформації, то позивач вважав, що вона викладена у формі тверджень, а не оціночних суджень автора. За змістом та стилем викладена інформація спрямована на переконання читача, зокрема, у його причетності до вчинення кримінальних правопорушень, участі у злочинних угрупованнях, до здійснення незаконної діяльності, що створює про нього негативне враження в особистому та професійному ключі. Хоча, як акцентує увагу позивач, відповідачі не зверталися до правоохоронних органів із заявами про вчинення ним кримінальних правопорушень, що повністю виключає факт найменшої можливої перевірки достовірності оприлюднених відомостей. На підставі наведеного просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня

2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва

05 листопада 2021 року заяву ТОВ «ІА «УНН» про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІА «УНН» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня

2021 року залишено без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 05 листопада 2021 року змінено, зменшено суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІА «УНН» витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції до суми 10 000,00 грн.

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІА «УНН» 10 000,00 грн

у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що при аналізі інформації,

яку позивач просив визнати недостовірною, та її спростування, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та ураховуючи вимоги актів законодавства, дійшов висновку,

що дана інформація є нічим іншим як оціночними судженнями, які містять виключно суб`єктивну думку ОСОБА_2 під час інтерв`ю інформаційному агентству «УНН» щодо роботи митниці та певних осіб,

які, на його думку були дотичні до її роботи в певний час, і ця думка викладена не в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що могло

б принизити честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , а тому підстави як для визнання її недостовірною, тобто такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, так і зобов`язання її спростувати відсутні. При цьому питання роботи митниці та боротьби з контрабандою

є значимими для суспільства і є предметом суспільного обговорення,

у тому числі в мережі інтернет, а позивач є публічною особою, тому

в контексті статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути готовим, що межа критики його особи та дій є значно ширшою, ніж у пересічної особи. З огляду на суб`єктний склад сторін

та загальний зміст публікацій, розміщених ТОВ «ІА «УНН» з відомостями,

які є частиною інтерв`ю іншого відповідача, а зазначена в них інформація входить до предмету суспільного інтересу, однак стилістика публікації

в цій частині та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача

та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено

не було, відтак поширена інформація, крім того, що являється оціночним судженням, також відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів.

11 травня 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року

у вказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення

та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга на вищевказані судові рішення надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку

на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року надійшов

на електронну адресу заявника лише 18 квітня 2023 року,

що підтверджується доданим до касаційної скарги супровідним листом Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право

на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень, суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 758/4142/20 та від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції,

з порушенням норм матеріального права, дійшов помилкового висновку, що спірні висловлювання є оціночними судженнями, неправильно визначив межу допустимої критики відносно нього як публічної особи.

Вказує, що поширена відповідачами інформація не узгоджується

з наведеними критеріями відповідності вимогам статті 10 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те,

що в інтерв`ю, опублікованому на сайті видання «ТЖІХ», ОСОБА_2 неодноразово вказав ім`я ОСОБА_1 у контексті діянь,

які очевидно мають ознаки кримінальних правопорушень, пов`язаних

із корупцією, контрабандою та тиском на бізнес, а тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що в контексті інформації, яка є предметом спростування в даній справі, дотримано баланс інтересів.

Також заявник у касаційній скарзі зауважує, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи відхилив долучений

ним до матеріалів справи висновок експерта № 15682 Національного наукового центру «Інститут судових експертиз

ім. Засл. Проф. М. С. Бокаріуса» від 02 листопада 2022 року,

за результатами проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення та не врахував його, ухвалюючи оскаржувану постанову. Вважає, що відхиляючи його клопотання про долучення зазначеного висновку, суд апеляційної інстанції допустив порушення процесуальних норм. Вказує, що подати його завчасно можливості не мав, оскільки на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин та листа Міністерства юстиції України від 13 березня 2020 № 175/15.3/-20 у Національному науковому центрі «Інститут судових експертиз

ім. Засл. Проф. М. С. Бокаріуса» на період карантину, спричиненого гострою респіраторною вірусною інфекцією СОVID-19 було запроваджено

ряд карантинних заходів та обмежень, зокрема, надання додаткових відпусток та скорочення штатної кількості працівників зазначеної експертної установи, що призвело до суттєвого обмеження її роботи у сфері проведення експертиз та підготовки експертних висновків та/або значного збільшення строків проведення експертних досліджень. У зв`язку з цим,

він не мав змоги своєчасно отримати висновок експерта для подання його разом із позовною заявою у цій справі.

Крім того, зважаючи на складність проведення експертизи та отримання висновку експерта в умовах карантинних обмежень при підготовці позовної заяви у цій справі та під час провадження в суді першої інстанції, він розраховував на достатність наданих ним суду доказів

для підтвердження викладених обставин та задоволення заявлених вимог.

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою

та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний

Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі,

і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду

про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

За положенням статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового

або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,

що встановлений договором або законом.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на вебсайті «UNN» (www.unn.com.ua) ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год ТОВ «ІА «УНН» було опубліковано статтю під назвою «Про контрабанду з «контрабандистом»: перше велике інтерв`ю з ОСОБА_13», яка містить текст інтерв`ю з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 о 09:20 год - статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка є частиною згаданої вище статті, оприлюдненої ІНФОРМАЦІЯ_6 року (ІНФОРМАЦІЯ_7).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації

про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише

в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення

будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної

і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням

та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів

і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати

і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати

на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» (у редакції, чинній

на момент виникнення спірних правовідносин) кожен має право

на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної

для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права

на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною першою статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством,

є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості,

а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу

до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом

про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі статтею 277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право

на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому

ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала,

що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі,

що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі

у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної

чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності

або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості

про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем,

а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації

та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів

та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 05 вересня 2022 у справі № 527/1812/16-ц (провадження № 61-956св20).

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України

«Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності

за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які

не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема

з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим

їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності

або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей»,

які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі

або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, Лінгенс проти Австрії (заява

№ 9815/82, від 08 липня 1986 року), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання

пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації»

чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються

як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення

або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано зазначив про те, що наведені в інтерв`ю відомості підкреслюють суб`єктивність думки ОСОБА_2 щодо наявності корупції на митниці, яка висловлена у формі оціночного судження. Цитати не містять жодних фактичних даних, а є лише суб`єктивним поглядом відповідача на інформацію про роботу митниці в різні часи, вони

є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість

їх сприйняття в якості конкретного твердження про вчинення конкретної

дії позивачем.

Крім того, позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями

про факти, а не оціночними судженнями.

Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій,

що зазначені у наведених вище фразах оціночні критичні судження

на думку позивача, принижують його честь і гідність та мають негативний вплив на його ділову репутацію та/або дискредитують його,

в той же час відповідно до вимог статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які мали місце у вказаному інтерв`ю.

Позивач не довів, що опублікована інформація поширена виключно

з метою його дискредитації, з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення

до громадськості особистих думок відповідача з приводу загальної діяльності державного органу - Держмитслужби України. Також оціночні судження не було висловлено відповідачем у брутальній, принизливій

чи непристойній формі, тому відповідно до статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію» вони не підлягають спростуванню.

Правильним є також висновок судів попередніх інстанцій

про те, що позивач не був позбавлений можливості реалізувати право

на відповідь, викласти власний погляд щодо опублікованої статті з метою обґрунтування власної позиції та доведення перед аудиторією помилковості висловлених відповідачем суджень, надавши їм свою оцінку.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку

про недоведеність підстав для втручання у право відповідача

на поширення власних суджень.

Колегія суддів наголошує, що у цій категорії справ відповідач не повинен доводити правдивість оціночних суджень, думок чи переконань,

які не можуть бути предметом судового захисту на підставі

статті 277 ЦК України, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки

і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки

це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено

статтею 10 Конвенції.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження

на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 758/4142/20 та від 18 березня 2021 року у справі

№ 161/4098/18, не заслуговують на увагу, оскільки у справі,

яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, встановлені різні фактичні обставини.

У справі № 758/4142/20, на яку міститься посилання як на приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах, судами встановлено, що надаючи оцінку оприлюдненій 19 березня

2020 року ОСОБА_1 інформації, суд апеляційної інстанції розмежував викладену у відеосюжеті інформацію на таку, що носить характер особистих суджень відповідача із застосуванням мовно-стилістичних засобів та таку, що містить констатацію фактів, тобто обставин, що мали місце (продовження контракту з АТ «Укрзалізниця», оголошення підозри позивачу у вчиненні злочину), що узгоджується з вимогами

статті 277 ЦК України, статтями 10, 81, 82 ЦПК України. Апеляційний

суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач поширив інформацію

із доступних джерел, зокрема з Єдиного державного реєстру судових рішень. Також відсутні докази, які підтверджують, що інформація

про позивача була поширена з нехтуванням питання про правдивість

чи неправдивість джерел. Таке поширення та оцінка отриманої інформації

є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації, а не твердженням. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел.

У справі № 161/4098/18 (провадження № 61-8123св19) встановлено,

що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку

про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що поширена щодо нього відповідачами інформація за своїм характером є такою,

що принижує його честь і гідність, а також шкодить діловій репутації,

так як містить негативні відомості про позивача. За характером висловлювань і вжитих словосполучень ця інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання на обставини як такі,

що реально існують, а саме що позивач займається контрабандою, підкупом суддів, передачею хабарів суддям, легалізацією автомобілів, незаконним видобутком бурштину, купівлею квартир на підставних осіб, незаконним захопленням автомобілів на окупованих територіях, фальсифікацією документів. Проте відповідачі не довели достовірності цієї інформації, а, як встановлено судами, ОСОБА_1 не притягувався

до кримінальної відповідальності, не має не знятої чи не погашеної судимості. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі,

суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази

і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведене свідчить про те, що хоча вимоги в обох справах і стосувалися захисту честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, проте обставини справи, зміст поширеної інформації

та суб`єктний склад у вказаних справах є різними порівняно зі справою, яка є предметом касаційного перегляду.

Доводи касаційної скарги про те, що поширені висловлювання створюють

у громадськості негативну поведінку щодо репутації позивача, підривають його авторитет, є безпідставними. Спірна інформація не може тлумачитися як така, що містить фактичні дані, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Підстав вважати, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про її правдивість

чи неправдивість, судами не встановлено, а позивачем не доведено.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те,

що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання

на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону

не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини,

які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта,

з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин

у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Таким чином, посилання заявника на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 758/4142/20 та від 18 березня 2021 року у справі

№ 161/4098/18 не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі,

що переглядається.

Інших доводів щодо суті позовних вимог касаційна скарга не містить.

При цьому Верховний Суд зазначає про те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову

у задоволенні позову, правильно врахував загальний контекст поширеної інформації, а не окремо висловлені фрази.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо відхилення його клопотання

про долучення до матеріалів справи висновку експерта № 15682 Національного наукового центру «Інститут судових експертиз

ім. Засл. Проф. М. С. Бокаріуса» від 02 листопада 2022 року

за результатами проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення та не врахував його, ухвалюючи оскаржувану постанову з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання

до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив

у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу

чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі

№ 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено,

що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами,

що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність

і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання

для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані

до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів,

як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання

або в ухваленому судовому рішенні».

Зважаючи на те, що стороною позивача не наведено поважних причин,

що об`єктивно перешкоджали їй подати при зверненні до суду першої інстанції чи у встановлений законом строк під час розгляду справи

в порядку загального позовного провадження всі наявні у неї та відомі

їй докази, що мають значення для справи, а також не повідомлено суду

про неможливість подання відповідних доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин і не надано документального підтвердження здійснення всіх залежних від неї дій, спрямованих на отримання вказаних доказів, то наданий апеляційному суду письмовий доказ - висновок експерта, який був замовлений ОСОБА_1 тільки 06 липня

2022 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення та подання апеляційної скарги, не може бути покладений в основу судового рішення суду апеляційної інстанції та підлягає відхиленню під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду

про відхилення вказаного клопотання, оскільки заявником у касаційній скарзі також не підтверджено належними доказами підстав неможливості подання цього клопотання до суду першої інстанції, що дозволило

б апеляційному суду врахувати вказаний висновок під час ухвалення оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких

суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається,

що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 27 вересня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду

від 04 квітня 2023 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська