Справа № 522/2366/23
Провадження № 2/522/2951/23
УХВАЛА

06 червня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Брагарчук Ольги Русланівни про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В позовній заяві ОСОБА_2 посилається на те, що 10.06.2016 року між нею та відповідачем у Приморському районному у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , про що складено актовий запис №712. Від шлюбу сторони мають спільного сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2022 року у справі №522/10014/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Позивачем також зазначено, що на теперішній час сторони проживають в м. Гамбург.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наявністю у батька дитини, відповідача по справі, обов`язку утримувати їх спільного сина та просить суд встановити розмір аліментів у розмірі 20000 гривень, який на її думку є достатнім та необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Ухвалою суду від 02.03.2023 було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

13.04.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував з приводу пред`явлених до нього позовних вимог та просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України, оскільки з червня 2021 року сторони по справі та їх спільний син постійно проживають на законних підставах в Федеративній Республіці Німеччина, мають там офіційний дохід, а отже позивач повинна звертатися з позовом про стягнення аліментів в країні їх постійного перебування, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

У судове засідання призначене на 06.06.2023 року з`явилися представник позивача, адвокат Гайдай Яніна Федорівна та представник відповідача, адвокат Брагарчук Ольга Русланівна.

Представник відповідача заяву про закриття провадження підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник позивача заперечувала проти закриття провадження у справі, наголошуючи на належності справи до розгляду цивільним судом України.

Дослідивши клопотання про закриття провадження у справі, заперечення позивача щодо закриття та докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право».

У п. 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є громадинами України.

Разом з тим, згідно посвідок на проживання, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тимчасово проживають на території Федеративної Республіки Німеччина.

Зазначене також підтверджується змістом позовної заяви, де вказано, що на теперішній час сторони проживають в м. Гамбург, що також було підтверджено в судовому засіданні представниками сторін.

Таким чином, з огляду на те, що обидві сторони по справі та їх малолітній син є громадянами України, проте наразі мають місце проживання на території Федеративної Республіки Німеччина, що не заперечується сторонами по справі, слідує, що ця справа є справою з іноземним елементом. За таких обставин, питання щодо визначення застосовуваного права, а також питання підсудності даної справи судам України регулюються положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ч.1 ст.67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З наведеного слідує, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів позивач або особа, яка має право на утримання, мають місце проживання в Україні.

Як вже було зазначено, місцем проживання позивача, ОСОБА_2 , та її малолітнього сина, ОСОБА_3 , є Федеративна Республіка Німеччина, вони мають відповідні посвідки на проживання в цій країні та наразі продовжують проживати на її території.

З викладеного слідує, що відповідно до положень Закону України «Про міжнародне приватне право» вимога про стягнення аліментів на ОСОБА_3 не може бути предметом розгляду в суді на території України та підлягає пред`явленню до компетентного суду Федеративної Республіки Німеччина.

Посилання позивача на положення статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо наявності у сторони альтернативного права на вибір права регулювання в зобов`язаннях щодо утримання, не беруться судом до уваги, з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, можуть на вибір сторін зобов`язання регулюватися: 1) особистим законом однієї зі сторін зобов`язання на момент здійснення вибору права; 2) правом держави місця проживання однієї зі сторін зобов`язання на момент здійснення вибору права; 3) правом, що обрано сторонами зобов`язання або застосовується відповідно до закону для регулювання майнових відносин сторін зобов`язання; 4) правом, що обрано сторонами зобов`язання або застосовується відповідно до закону для регулювання припинення шлюбу або окремого проживання сторін зобов`язання; 5) правом держави суду, що обрано сторонами для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання.

При цьому, згідно ч.2 ст.67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», вибір права, передбачений частиною першою цієї статті, здійснюється шляхом укладення угоди в письмовій формі. Угода про вибір права, що укладається в Україні, підлягає нотаріальному посвідченню. Вибір права відповідно до пунктів 1-4 частини першої цієї статті не застосовується до зобов`язань щодо утримання малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

З огляду на викладене вбачається, що з приводу зобов`язань щодо утримання малолітніх дітей вибір права відповідно до п.п. 1-4 ч. 1 ст. 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» не застосовується.

Що стосується можливості застосування п. 5 ч. 1 ст. 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», то тут слід виходити з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення сторонами нотаріально посвідченої угоди щодо вибору права регулювання для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання ОСОБА_3 .

За таких обставин, право регулювання визначається за загальними правилами, встановленими Законом України «Про міжнародне приватне право».

Щодо посилань представника позивача на положення статті 16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, то тут суд виходить із того, що закриваючи провадження у справі, у зв`язку з непідсудністю зазначеного спору судам України, це не позбавляє позивача можливості звернутися до компетентного іноземного суду за захистом своїх прав та інтересів.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу, як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими ст.ст. 27, 28 ЦПК України.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 30.01.2023 у справі №761/6102/22, у Постанові від 26.04.2022 у справі №200/421/19, у Постанові від 16.02.2022 344/14679/20, у Постанові від 29.07.2021 у справі №645/4298/19.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.255 Цивільного процесуального кодексу України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України, якщо провадження закривається з підстав, визначених п.1 ч.1 ст.255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи, що вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України, провадження у справі слід закрити та роз`яснити позивачу, що з такими вимогами їй слід звернутися до компетентного органу Федеративної Республіки Німеччина.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Брагарчук Ольги Русланівни про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задовольнити.

Закрити провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 08.06.2023.

Суддя Р.Д. Абухін

06.06.2023