06.06.2023
Справа № 642/2200/23
Провадження № 2/642/630/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Бородіна О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів-,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Ленінського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, а саме 2 368 559,18 грн.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій вона просить накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Цимбалу С.В. вчиняти наступні дії щодо вказаної квартири: передавати на реалізацію до державного підприємства «Сетам» зазначену квартиру, вчиняти дії, приймати рішення або складати Акт про передачу квартири стягувачеві.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник посилається на те, що ним заявлено позовні вимоги до відповідача про стягнення значної суми коштів, та відповідач не вчиняє дій щодо врегулювання спору в позасудовому порядку. На переконання позивача вказане може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення, в разі задоволення позову. Крім того, він вважає що необхідно заборонити дії щодо реалізації квартири за адресою АДРЕСА_2 у виконавчому провадженні № 65904732, в якому стягувачем є ОСОБА_3 , боржником ОСОБА_2 , а предметом звернення стягнення на вказаний об`єкт нерухомого майна. На даний час виконавче провадження перебуває на стадії реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. Отже існує загроза відчуження вказаної квартири, що на переконання позивача може призвести до порушення його прав через неможливість задовольнити свої грошові вимоги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 153 ЦПК України дана заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву та додані матеріали, суд приходить до наступного.

Так ч. 1ст. 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбаченихстаттею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до того, що в подальшому може ускладнити виконання рішення суду.

Відповідно дост. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, має право вжити передбаченихст. 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.

Аналізуючи зміст заяви про забезпечення позову, матеріали додані до позовної заяви, характер правовідносин, що склалися між сторона, суд зазначає.

Забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання.

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

При розгляді заяви про забезпечення позову позивача суд встановив, що предметом позову є стягнення грошових коштів у значній сумі, а саме 2 368 559,18 грн..

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від позивача (заявника) вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п. 6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Судом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 дійсно належить на праві власності ОСОБА_2 .

На вказану квартиру накладено арешт в межах виконавчого провадження № 65904732, в якому стягувачем є ОСОБА_3 , боржником ОСОБА_2 , а предметом - звернення стягнення на вказаний об`єкт нерухомого майна. На даний час виконавче провадження перебуває на стадії реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

За змістом частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є, зокрема, завершальною стадією судового провадження.

Як зазначено у пункті 7 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи, метою судового рішення є не тільки вирішення певного спору через надання сторонам юридичної визначеності, а часто також установлення судової практики, яка може попередити виникнення інших спорів та забезпечити суспільну гармонію.

У пункті 43 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» Суд підкреслив, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечить принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Тож при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову за заявою ОСОБА_1 , в тому числі шляхом заборони заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Цимбалу С.В. вчиняти дії щодо вказаної више квартири: передавати на реалізацію до державного підприємства «Сетам» зазначену квартиру, вчиняти дії, приймати рішення або складати Акт про передачу квартири стягувачеві, тобто вчиняти дії на реальне вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 65904732, суд при оцінці співмірності співвідносить негативні наслідки від вжиття обраних заходів забезпечення позову для безпосередніх учасників цього виконавчого провадження, зокрема стягувача, який не залучений до участі у цій справі, з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для прав чи інтересів позивача як особи, яка не є стороною цього виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.

Враховуючи те, що на квартиру за адресою АДРЕСА_2 у виконавчому провадженні звернуто стягнення, тож обтяжувач з вищим пріоритетом володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо того ж нерухомого майна, а тому накладення арешту на нерухоме майно, на яке звернено стягнення, обмежить забезпечене право стягувача на першочергове право задоволення своїх вимог.

З наведених вище мотивів суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149, 150-151, 153, 268, 353-354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів- відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.В. Бородіна