П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року м. Київ

Справа № 757/28189/20-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/2470/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Писанця В.А. 07 червня 2021 року у м. Києві, повний текст рішення складений 15 червня 2021 року, у справі за позовом громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_6 до громадянки України ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У липні 2020 року громадянин США ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором поруки від 06 грудня 2019 року у розмірі 1200000 (один мільйон двісті тисяч) доларів США, посилаючись на невиконання відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення грошових коштів за вказаним договором /т.1 а.с.5-7/.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 31929360 (тридцять один мільйон дев`ятсот двадцять дев`ять тисяч триста шістдесят) гривень, що станом на 24 червня 2020 року за офіційним курсом Національного банку України складало 1200000 (один мільйон двісті тисяч) доларів США.

Рішення мотивоване тим, що боржник не виконував умови договору в добровільному порядку, що є обов`язковим, а тому позов підлягав задоволенню. /т.1 а.с.102-104/.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року заяву про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року - залишено без задоволення.

Вказане рішення суду вже було предметом апеляційного та касаційного перегляду.

Постановою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, якою було залишено рішення суду першої інстанції без змін, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав, що розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи є безумовною та обов`язковою підставою для скасування рішення /т.2 а.с.28-39/.

В апеляційній скарзі представник відповідача - ОСОБА_3 вказує на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, так як воно ухвалено з порушеннями норм процесуального права. Вказує, що розгляд даної справи за відсутності відповідача призвів до однобокого сприйняття судом обставин справи та доводів, наведених позивачем, чим було порушено принцип рівності та змагальності сторін.

Звертає увагу на те, що позивач не повідомив суд, що 25 липня 2020 року отримав виконавчий напис про стягнення з відповідача-поручителя на виконання зобов`язань ТОВ «Генеральний резервний фонд» заборгованості, що виникли за договором №190418/DR від 19 квітня 2018 року та договором відступлення права вимоги на користь позивача. Таким чином, відносно позивача існує два рішення про стягнення заборгованості з тих самих підстав та того ж самого предмету, що має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки борг не може бути стягнуто двічі.

На підставі викладеного, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі /т.1 а.с.156-159/.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача вказує на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та зазначає про безпідставність доводів відповідача. Наголошують на тому, що наявність виконавчого напису нотаріуса не позбавляє їх права на звернення до суду з даним позовом, оскільки кредитор не може бути обмежений у виборі способу задоволення своїх вимог до боржника, а контроль за недопустимістю подвійного стягнення в межах своїх повноважень здійснює як державний (приватний) виконавець, так і суд в рамках судового контрою за виконанням рішення.

На підставі викладеного просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін /т.1 а.с.186-189/.

У відповіді на відзив представник відповідача, окрім викладеного в апеляційній скарзі, вказував на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази існування боргу у вказаній сумі, зокрема документи щодо фактичної поставки вугілля за Контрактом №190418/DR від 19 квітня 2018 року та фактичного стану взаємних розрахунків за Контрактом №190418/DR. До того ж у договорі визначено законодавство, яким регулюються правовідносини - законодавство Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, договір містить арбітражне застереження, і справа є з іноземним елементом.

Також вказував на те, що договір поруки був укладений на забезпечення господарського зобов`язання, сторонами якого були юридичні особи, відтак ця справа має вирішуватись в порядку господарського судочинства.

Просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову /т.1 а.с.201-206/.

При новому апеляційному перегляді справи сторона відповідача подала заперечення проти доводів позивача наведених у позові та у відзиві на апеляційну скаргу. Наголошують на відсутності належного повідомлення сторони відповідача на стадії розгляду справи судом першої інстанції, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, ухваленого цим судом. Також вказують на відсутність погодження божника на укладення договору цесії, що передбачено п. 11 Контракту, а тому вважають, що позивач не набув прав кредитора у зобов`язанні. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази існування боргу у вказаній сумі. Також вказують на те, що договір поруки був укладений на забезпечення господарського зобов`язання, сторонами якого були юридичні особи, а тому вважаються наявними підстави для закриття провадження у справі, так як вказана справа має вирішуватись в порядку господарського судочинства /т.2 а.с.46-51/.

Також стороною відповідача було подано окремо клопотання про закриття провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, в якому містяться посилання на практику Великої Палати Верховного Суду /т.2 а.с.58-70/.

Учасник справи в судове засіданні апеляційного суду в черговий раз не з`явились. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлялись неодноразово, шляхом направлення судових повідомлень на електронні адреси представників /т.2 а.с.44,72,89/.

Представник відповідача - адвокат Левченко М.В. приймав участь у судовому засіданні 01 грудня 2022 року та 22 грудня 2022 року, про наступні дати призначеного розгляду справи цей представник був повідомлений під розписку /т.2 а.с.76,80/. Однак, в подальшому сторона відповідача в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомляли.

Згідно з матеріалами справи представництво інтересів позивача в суді першої інстанції, починаючи з підписання позовної заяви, здійснював адвокат Кононець С.П., на підставі договору та ордеру /т.1 а.с.57-60/. Ордер представнику позивача адвокату Кононець С.П. був виданий на представництво інтересів в Печерському районному суді м. Києві /т.1 а.с.57/.

В порядку ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В матеріалах справи відсутній ордер або довіреність на представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції і, зокрема, в Київському апеляційному суді. Разом з тим, одне із судових повідомлень було направлено на електронну адресу представника позивача адвокату Кононець С.П., як такому, що здійснював представництво в суді першої інстанції, проте воно залишилось без реагування. Доцільності направлення інших судових повідомлень, за відсутності підтвердження в матеріалах справи повноважень цього представника не вбачається.

Матеріали позовної заяви місять копію довіреності від 20 березня 2020 року, посвідчену у США, за якою ОСОБА_6 уповноважив громадянина України Бурлаєнка Андрія , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести його справи в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, перед усіма фізичними та юридичними особами, в тому числі органах державної виконавчої служби, представляти його інтереси з питань виконання судових рішень.

Однак, в даній довіреності відсутні визначення повноважень на представництво інтересів в судах. Виходячи з правової позиції викладеної Верховним Судом, зокрема у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №361/8400/18, у довіреності на представництво інтересів у судах є достатнім окрім зазначення повноваження представника, вказівка на представництво в усіх судових органах (судах) України без конкретизації назв судів. Однак в довіреності має бути зазначено саме про представництво в судах.

Крім того за відкритими даними Єдиного реєстру адвокатів відсутній запис про адвоката А.Бурлаєнко.

А згідно з положеннями ст. 131-1 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

За змістом підпункту 11 пункту 16 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.

Направлена позивачу поштова кореспонденція на вказану в позові адресу у м. Києві була повернута поштовим відділенням без вручення /т. 2 а.с.83/. У зв`язку з цим, та враховуючи, що позивач є громадянином іншої держави, сторона позивача була повідомлена про розгляд справи через оголошення на сайті суду /т.2 а.с.82,87 ,91/.

Застосування положень ст.с.498,499 ЦПК України, щодо звернення із судовим дорученням, не вбачається можливим з урахуванням відсутності засвідченого перекладу процесуальних документів, які мають бути направлені стороні позивача.

За загальним правилом, праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

За ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення).

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз'яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В порядку ч.1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Враховуючи тривалість розгляду справи, вжиті апеляційним судом заходи щодо належного повідомлення учасників справи, визначений процесуальний обов`язок сторін добросовісно користуватись своїми процесуальними правами, де сторона позивача ініціювала провадження у цій справі, а сторона відповідача ініціювала апеляційне провадження у справі, що зумовлює обов`язок кожної з них з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у цій справі,колегія суддів вважала за доцільне розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи письмово викладених позицій сторін у справі.

В силу ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

З огляду на те, що в силу п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України обставини розгляду справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, то питання додержання норм процесуального права щодо повідомлення такого учасника підлягає перевірці першочергово.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, щодо її належного повідомлення про судовий розгляд справи. А тому вказане питання підлягає вирішенню першочергово.

Згідно ч.ч.1,2 ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

В порядку визначеному ч.ч.2, 4,5,6 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав як неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо додержання правил належного повідомлення учасників судового розгляду.

Так, Велика Палата Верховного суду, зокрема в Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, вказала на те, що не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, були порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 466/5632/14-ц та інших.

Виходячи з вказаних норм процесуального законодавства, чинних на час вирішення справи судом першої інстанції, а також норм чинних на час розгляду справи апеляційним судом, та вже усталеної судової практики, розгляд справи має відбуватися в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд має повідомити учасників справи, зокрема, судовими повістками-повідомленнями, які можуть направлятись на адресу зареєстрованого місця проживання учасника справа - фізичної особи. Належним повідомленням вважається вручення такого повідомлення під розписку, а відсутність відомостей про вручення особі повідомлення про дату, час і місце судового засідання має наслідки у вигляді відкладення розгляду справи. Не перешкоджає розгляду справи лише неявка належним чином повідомленого учасника справи.

З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва « ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ». /т.1 а. с. 66/.

В ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року вказано, що «згідно з даними, що містяться у реєстрі територіальної громади міста Києва - відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Печерського району міста Києва» /т.1 а. с. 75/.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду на 21 травня 2021 року о 10:45 год. /т.1 а. с. 101/.

20 травня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справ з підстав її зайнятості у іншому процесі. Поряд із цим, представник зазначила, що у період з 02 червня 2021 року по 11 червня 2021 року вона буде перебувати у відпустці /т.1 а.с.94/.

21 травня 2021 року, згідно з довідкою складеною секретарем судового засідання, учасники справи в судове засідання не з`явились, розгляд справи відкладено.

Згідно з судовими повідомленнями сторони були викликані в судове засідання на 07 червня 2021 року о 11.45 год /т.1 а.с.97,98/. Крім того відповідач повідомлена через оголошення на сайті, як така чиє зареєстроване місце проживання чи місце роботи невідомо /т.1 а.с.99./

07 червня 2021 року представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність із зазначенням того, що вони не заперечують проти ухвалення заочного рішення /т.1 а.с.100/.

Згідно з довідкою складеною секретарем судового засідання, учасники справи в судове засідання 07 червня 2012 року не з`явились, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалась /т.1 а.с.101/.

07 червня 2021 року ухвалено заочне рішення Печерського районного суду м. Києва /т.1 а.с.102-104/.

06 липня 221 року представником відповідача ОСОБА_5 подана заява про перегляд заочного рішення, де вказується про відсутність належного повідомлення відповідача і поважність причин неявки представника /т.1 а.с.108-110/.

Представник відповідача ОСОБА_5 була присутня в судовому засіданні 08 вересня 2021 року та була повідомлена під розписку про продовження розгляду заяви про перегляд заочного рішення 01 листопада 2021 року /т.1 а.с.128-130/.

01 листопада 2021 року розгляд справи не відбувся у зв`язку зі зміною складу суді. Згідно з судовими повідомленнями сторони були викликані в судове засідання на 07 грудня 2021 року об 11:00 год /т.1 а.с135-138/.

06 грудня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_5 на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справ з підстав її зайнятості у іншому процесі /т.1 а.с.142-144/.

07 грудня 2021 року представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність /т.1 а.с.139/.

Згідно з довідкою складеною секретарем судового засідання, учасники справи в судове засідання 07 грудня 2012 року не з`явились, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалась /т.1 а.с.140/.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року про виправлення описки, заяву про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року залишено без задоволення /т.1 а.с.145-146/.

В ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року зазначено: «позивач та її представник відповідача у судове засідання 07 червня 2021 року, про яке повідомлялися судом, не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили. 20 травня 2021 року представник ОСОБА_5 подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву, у якій просила відкласти розгляд справи і поряд із цим, зазначила, що у період з 02 червня 2021 року по 11 червня 2021 року вона буде перебувати у відпустці, не надавши доказів на підтвердження вказаного. Про причини неможливості з`явитися відповідача до суду не вказано».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відомості про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 (чи її представника) про розгляд справи на 07 червня 2021 року у матеріалах справи відсутні.

Не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України /т.1 а. с. 99/, оскільки такий порядок повідомлення розрахований на відповідача зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Натомість в матеріалах справи міститься інформація, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а. с. 66/. В справі відсутні дані про направлення судової повістки-повідомлення ОСОБА_1 чи її представнику про судове засідання на 07 червня 2021 року. Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу 07 червня 2021 року у судовому засіданні, за відсутності учасника справи - відповідача ОСОБА_1 , належним чином не повідомленої про місце, дату та час судового засідання.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено без додержанням норм процесуального права, щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 , а також враховуючи вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які в силу ч.1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність обов`язкової підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

По суті справи апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

19 квітня 2018 року між компанією «BLOOMFIELD OIL&GAS CORT» (США), як продавцем, та ТОВ «ГЕНЕРАЛЬНИЙ РЕЗЕРВНИЙ ФОНД», як покупцем, був укладений Договір № 190418/DR щодо купівлі та продажу вугілля сорт/марка D, за умовами якого продавець продає та поставляє, а покупець купує та приймає доставку вугілля марки/сорту D, виробленого ВАТ «Шубарколь Комір», загальною кількістю 30000 (тридцять тисяч) метричних тон. Термін доставки визначений сторонами протягом травня, червня, липня 2018 року. Ціна товару визначена таким чином: специфікація В (низький зольність): 104,00 доларів США за метричну тону. Оплата у розмірі 100% вартості товару здійснюється протягом 10 банківських днів з дня поставки товару.

У п. 10 цього Договору визначено, що цей договір регулюються положеннями законодавства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Також у цьому пункті Договору міститься арбітражне застереження, за яким спори вирішують згідно з Регламентом арбітражу Міжнародної торгової палати у Лондоні, Великобританія.

У п.11 цього Договору визначено, що кожна сторона може передати свої зобов`язання за цією угодою третій стороні лише за письмовою згоди іншої сторони. При цьому, якщо будь-яка із сторін хоче передати права і зобов`язання третій стороні, це може бути зроблено шляхом письмового повідомлення іншої сторони протягом місяця з моменту передачі.

Наявна в матеріалах справи копія договору викладена англійською та українською мовою /т.1 а.с.9-11/.

17 жовтня 2019 року між компанією «BLOOMFIELD OIL&GAS CORT» (США) та громадянином США ОСОБА_6 укладено Договір уступки права вимоги (цесії), за умовами якого ОСОБА_6 як цесіонарій набуває права вимоги, що належали компанії «BLOOMFIELD OIL&GAS CORT» і стає кредитором по Контракту №190418/DR відносно купівлі і продажу вугілля сорт/марка D від 19 квітня 2018 року, укладеного між компанією «BLOOMFIELD OIL&GAS CORT» та ТОВ «ГЕНЕРАЛЬНИЙ РЕЗЕРВНИЙ ФОНД». Наявна в матеріалах справи копія договору викладена російською мовою. Розмір грошових вимог, що переходить до нового кредитора у договорі не визначено /т.1 а.с.12/.

06 грудня 2019 року між громадянином США ОСОБА_6 та громадянкою України ОСОБА_1 укладено договір поруки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1675.

Відповідно до п.1.1 Договору поруки, поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором (ОСОБА_6) за виконання всіх зобов`язань ТОВ «ГЕНЕРАЛЬНИЙ РЕЗЕРВНИЙ ФОНД», що виникли з Договору № 190418/DR від 19 квітня 2018 року (далі - Основний договір).

У п.2.2 цього договору визначено строк виконання зобов`язання за Основним договором - 01 травня 2020 року.

У п.3.1. вказано, що поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов`язання. Але в любому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання зазначеного в п. 4 цього Договору. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за Основним Договором в повному обсязі.

Згідно ст.4 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником, згідно Основного Договору у сумі в гривневому еквіваленті, що за офіційним курсом Національного банку України, яке на день підписання договору, становило 1200000 (один мільйон двісті тисяч) доларів США, а також за відшкодування Кредитору збитків та сплату неустойки.

Наявна в матеріалах справи копія договору викладена українською мовою /т.1 а.с.8/.

04 травня 2020 року позивач на адресу відповідача направив вимогу про усунення порушень за договором, яка за даними електронного ресурсу відстеження поштових відправлень була вручена 12 червня 2020 року /т.1 а.с.14-17/.

Аналогічна вимога була направлена позивачем на адресу відповідача і 05 травня 2020 року /т.1 а.с.18-21/.

Матеріали справ містять копію постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. від 04 серпня 2020 року про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого напису № 938 від 25 липня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А., про стягнення з ОСОБА_1 , що є поручителем за виконання всіх зобов`язань ТОВ «ГЕНЕРАЛЬНИЙ РЕЗЕРВНИЙ ФОНД», що виникли з Договору №190418/DR від 19 квітня 2018 року та Договору відступлення права вимоги (цесії) на користь ОСОБА_6, невиплачені в строк до 24 червня 2020 року грошові кошти в розмірі 33453480 (тридцять три мільйони чотириста п`ятдесят три тисячі чотириста вісімдесят) гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на 25 липня 2020 року складає 1200000 (один мільйон двісті тисяч) доларів США /т.1 а.с.116-118/.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України, за змістом п.1 ч.1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч.1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

В силу ч.ч.1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №646/6644/17 (провадження №14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб'єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 квітня 2020 року вказала, що до юрисдикції господарських судів належать спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічного висновку щодо суб`єктної юрисдикції у спорах за подібних правовідносин, у яких фізичною особою оспорюється похідне зобов`язання від основного зобов`язання, яке виникло між двома юридичними особами, Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18.

У Постанові від 15 березня 2023 року у справі № 757/6123/19-ц Верховний Суд вказав на те, що критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб'єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У цій справі Верховний Суд встановив, що спір виник щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, а тому справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства за правилами ГПК України.

У Постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 Верховний Суд вказав на те, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

З наведених обставин справи вбачається, що договір поруки на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість з відповідача був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за Договором № 190418/DR укладеним 19 квітня 2018 року між компанією «BLOOMFIELD OIL&GAS CORT» (США) та ТОВ «ГЕНЕРАЛЬНИЙ РЕЗЕРВНИЙ ФОНД», предметом цього договору є купівля-продаж вугілля. А отже основний договір був укладений між юридичними особами та виник у зв`язку із здійсненнями ними господарської діяльності.

Та обставина, що в подальшому компанією «BLOOMFIELD OIL&GAS CORT» здійснено відступлення права вимоги на користь позивача ОСОБА_6 не змінює суті зобов`язання, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, воно залишається господарсько-правовим, так як виникло у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності юридичних осіб. До позивача перейшло лише право вимоги, а основний договір є таким, що був укладений між юридичними особами у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

До юрисдикції господарських судів належать спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. А отже та обставина, що договір поруки був укладений між новим кредитором - фізичною особою і поручителем також фізичною особою не має значення для визначення юрисдикції цього спору. Ключовим є те, що спір виник з приводу виконання правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, що було укладено між юридичними особами у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Всі ці ознаки наявні у даному спорі, а отже, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду та усталеної судової практики Верховного Суду, які мають враховуватись судами, цей спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

З огляду на наведене доводи відповідача про те, що спірні правовідносини є господарсько-правовими, слід визнати обґрунтованими, судом першої інстанції не враховані наведені норми процесуального права та висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладені в наведених вище постановах.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

В порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що правильним в цій справі є закриття провадження з вищенаведених мотивів. При цьому порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст.ст. 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не дослідив належним чином питання юрисдикції спору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо розгляду справи по суті.

У ситуації, коли судом встановлено, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд не вправі робити висновки щодо суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача. А тому інші доводи апеляційної скарги відповідача не підлягають оцінці апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі. Оскільки відповідач має зареєстроване місцезнаходження у м. Києві, то справа є підсудною Господарському суду м. Києва.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_6 до громадянки України ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи має відбуватися в порядку господарського судочинства і відноситься до юрисдикції Господарського суду м. Києва. Апеляційний суд також роз`яснює позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук