Ухвала

Іменем України

29 травня 2023 року

м. Київ

справа № 677/132/22

провадження № 61-6703ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору міни недійсним, припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору міни недійсним, припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 червня 1996 року по 06 липня

2006 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 належав житловий будинок

АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

Красилівська міська рада народних депутатів своїм рішенням від 26 липня 1996 року № 333 передала ОСОБА_5 у приватну власність земельні ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ 02603 від 01 серпня 1996 року ОСОБА_4 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,147 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства 0,047 га, яка розташована на території Красилівської міської ради.

15 серпня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 обміняв належні йому вказані житловий будинок і земельні ділянки на належну ОСОБА_6 на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 . Обмін квартири на житловий будинок із земельною ділянкою здійснений без грошової доплати.

15 листопада 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору міни жилими будинками від 15 серпня 1996 року, а ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За згодою сторін міна квартир здійснена без грошової доплати.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги мав успадкувати квартиру АДРЕСА_2 , проте вказана квартира була відчужена на підставі договору міни від 15 листопада 2021 року на користь ОСОБА_2 . Вказана квартира площею 52,0 кв. м була обміняна без доплати на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 34,6 кв. м.

Також позивачка зазначила, що ОСОБА_4 останні дні проживав у не придатному для проживання бараку без зручностей, в який його виселили за дивних обставин, а ОСОБА_2 при укладенні договору міни скористався безпорадним станом ОСОБА_4 , який тривалий час до смерті зловживав спиртними напоями і перебував на обліку у закладі охорони здоров`я.

Оскільки квартира АДРЕСА_2 була придбана під час спільного життя подружжя, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір міни, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

від 15 листопада 2021 року, та припинити право приватної власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Красилівський районний суд Хмельницької області своїм рішенням

від 31 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Хмельницький апеляційний суд своєю постановою від 06 квітня 2023 року рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що спірна квартира АДРЕСА_2 не належала до спільної сумісної власності подружжя, а була особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Останній розпорядився цим майном на свій розсуд, обмінявши її на інше житло. Тому підстави для визнання недійсним договору міни від 15 листопада 2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відсутні, як і підстави для припинення права власності останнього на набуту квартиру.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга мотивована тим, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що з 06 червня 1996 року по 06 липня 2006 рік

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 належав житловий будинок

АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який посвідчений Красилівською державною нотаріальною конторою

05 червня 1996 року за № 1930.

Красилівська міська рада народних депутатів своїм рішенням від 26 липня 1996 року № 333 передала ОСОБА_5 у приватну власність земельні ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ 02603 від 01 серпня 1996 року ОСОБА_4 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,147 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства 0,047 га, яка розташована на території Красилівської міської ради.

15 серпня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 обміняв належні йому вказані житловий будинок і земельні ділянки на належну ОСОБА_6 на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 . Обмін квартири на житловий будинок із земельною ділянкою здійснений без грошової доплати.

15 листопада 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору міни жилими будинками від 15 серпня 1996 року, а ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За згодою сторін міна квартир здійснена без грошової доплати.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтю 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав, посилалася на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 , набута за час спільного проживання, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Проте, оскільки вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору міни від 15 листопада 2021 року без її згоди, то на момент його укладення були порушені вимоги статей 203,

205 ЦК України, у зв`язку з чим просила визнати укладений договір міни недійсним.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦП України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивачка, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язана довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, що повністю узгоджується з вимогами частини третьої статті 12 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що спірна квартира належить до спільної сумісної власності подружжя і вона має право на частку в цій квартирі.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що квартира АДРЕСА_2 , не є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка не є власником спірної квартири, а, відтак, підстав вважати, що під час укладення ОСОБА_4 договору міни з ОСОБА_2 потрібна була її згода, немає, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, оскільки підстави для визнання договору міни від 15 листопада 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутні, сторони діяли у відповідності до чинного законодавства, набули майно у спосіб, визначений законом і є законними власниками набутого майна, то підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , також немає.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) предметом позову є визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання виключити записи про обтяження.

У постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі

№ 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) предметом спору є визнання недійсними договору дарування житлового будинку з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, та договір дарування магазину з літнім майданчиком.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальні частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі

№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанову Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження

№ 61-43510сво18) колегія суддів не бере до уваги, оскільки у цих постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях суду у розглядуваній справі.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України (тут і далі - у редакції Закону

2002 року)), оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

За загальним правилом, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від: 26 грудня 2019 року у справі № 645/5462/16-ц (провадження № 61-35345св18), 12 січня 2022 року у справі справа № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20).

Суди встановили, що у 1996 році ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Красилівською державною нотаріальною конторою 05 червня 1996 року за № 1930 та зареєстрований

в Красилівському бюро технічної інвентаризації 05 червня 1996 року

за № 3889, набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

06 червня 1996 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_1

15 серпня 1996 року, через 1,5 місяця після укладення шлюбу, ОСОБА_4 обміняв належні йому на праві приватної власності будинок та земельну ділянку на належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 . Отже, спірна квартира була набута за рахунок особистого майна ОСОБА_4 , а не створена спільними зусиллями чи працею подружжя. Відтак, спірна квартира стала особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя

особа - ОСОБА_3 , про визнання договору міни недійсним, припинення права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук