Справа № 305/2170/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., КУШТАНА Б.П.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/2170/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алла Степанівна, про розірвання договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 28 вересня 2022 року, повний текст якого складено 7 жовтня 2022 року, головуюча суддя Марусяк М.О., -

встановив:

21.12.2021 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи таким.

06.07.2021 позивачі уклали зі своєю дочкою ОСОБА_3 договір дарування, яким дали нібито в дарунок житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,25 га з кадастровим номером 611:002:0067. Будинок належав позивачам на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10.04.2009 на підставі рішення Виконкому Верхньоводянської сільської ради від 29.09.2008 № 132. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. за реєстровим № 807.

Житловий будинок (1 А), що відчужувався, має житлову площу 74,4 кв. м, загальну площу 98,54 кв. м, до нього належать надвірні споруди: 2 Б - Літня кухня; В - погріб; Г - баня.

На час укладення договору позивачі були переконані, що це договір довічного утримання і дочка буде їх доглядати та допомагати, оскільки вони є перестарілими та потребують сторонньої допомоги. Проте, відповідачка користуючись їх неграмотністю, хворобливим станом, а також поганим слухом, зробила саме договір дарування, а не договір довічного утримання.

Тому позивачі помилилися щодо правової природи правочину. Насправді вони хотіли укласти договір довічного утримання, адже договір дарування є вкрай невигідним для них, оскільки їм по 80 років та вони потребують сторонньої допомоги і підтримки. У силу свого похилого віку та безпорадного стану вони не розуміли, який насправді документ підписали.

Після 06.07.2021 характер та ставлення їхньої дочки до них різко змінилися у злісну і ворожу сторону. Відповідачка стала агресивною щодо них, викидає їхні речі з будинку, виганяє з будинку, погрожує помістити їх у будинок перестарілих.

Відповідачка разом зі своїм чоловіком неодноразово їм погрожували і казали, що закопають їх або зроблять так, що їх уже ніхто не знайде, не дозволяють щоб до них приходили онуки та інші діти. Відповідачка постійно та систематично обзиває та принижує позивачів, ніколи не хоче допомагати їм в якісь нужді, або натопити будинок чи наносити дрова в будинок.

У поліції позивачам роз`яснили, що вони уклали саме договір дарування а не договір довічного утримання, та роз`яснили юридичні наслідки договору.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ч. 2 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 ч. 1 ЦК України).

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним (ст. 228 ч. 3 ЦК України).

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ст. 233 ч. 1 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ч. 1 ЦК України).

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей; якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування;

дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим;

у разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі (ст. 727 ч.ч. 1, 4, 5 ЦК України).

Позивачі вважають, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання та є удаваним правочином.

Посилаючись на ці обставини, позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили розірвати договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений із ОСОБА_3 , посвідчений 06.07.2021 приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. за реєстровим № 807.

Рішенням Рахівського районного суду від 28.09.2022 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що позивачі не довели факту введення їх в оману чи наявності обставин, які б вказували на помилку - неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло б на їхнє волевиявлення, а також не довели наявності підстав для розірвання договору.

Позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Ємчук Л.В., оскаржили рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи апеляції зводяться до такого.

У договорі дарування передбачені підстави для його розірвання, водночас правочин може бути визнаний недійсним із підстав, передбачених ст. 229 ЦК України - внаслідок помилки особи, яка вчинила правочин, щодо обставин, які мають істотне значення. У цьому зв`язку суд не дав оцінки тому, що позивачам 80 і 82 роки, вони потребують сторонньої допомоги та догляду.

Позивачі не мали наміру дарувати будинок, а мали на увазі договір довічного утримання, бажали отримувати допомогу від відповідачки, позаяк потребували такої допомоги.

За таких обставин, позивачі помилися в правовій природі правочину, їхнє волевиявлення не було вільним.

Суд не зважив на те, що договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним, а в судовому засіданні відповідачка сказала, що вона готова повернути будинок, якщо позивачі повернуть їй гроші.

Відтак, оскільки відмова в позові передчасна, позивачі просять рішення суду скасувати і задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи апеляції, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, змагальність сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови своєчасного та в передбаченому процесуальним законом порядку пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони пред`явлені належним чином, ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 06.07.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали зі своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. за реєстровим № 807, на підставі якого подарували доньці належний їм на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10.04.2009 відповідно до рішення Виконкому Верхньоводянської сільської ради від 29.09.2008 за № 132 та зареєстрованого в БТІ в книзі 4 за № 485, реєстраційний номер в РПВНМ 27013505, житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер :11:002:0067 (а.с. 84-85).

У преамбулі договору вказано, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, а в умовах договору дарувальника засвідчили, що:

діють перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, добровільно (п. 1.1.);

договір є безоплатним (п. 2.2.);

дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомої речі, якщо обдаровувана умисно вчинила злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей;

дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровувана створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність;

дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваної до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена;

дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим (п. 3.2.);

сторони підтверджують, що:

договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди, а також свідчать, що зміст договору їм нотаріусом роз`яснено в повному обсязі, зміст прочитаний їм уголос, а також договір прочитаний ними особисто повністю (п. 3.7.);

дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, їм зрозуміла суть цього правочину (п. 3.8.);

сторони власноручно підписали договір дарування, крім того, дарувальником ОСОБА_5 зроблено власноручний запис про те, що вона ознайомлена з договором дарування, а дарувальником ОСОБА_1 зроблено власноручний запис про те, що він ознайомлений із договором.

У справі міститься копія заяви ОСОБА_2 від 25.11.2021 до Рахівського відділу ГУ НП у Закарпатській області про те, що донька та зять їй погрожують, виганяють її та чоловіка з їхньої хати, заборонять приходити дітям і онукам, погрожують закопати у дворі, на попередні звернення реагування немає (а.с. 17).

Листом від 01.12.2021 № 6675 начальник Рахівського районного відділу ГУ НП у Закарпатській області рекомендував для вирішення спірних питань звернутися до суду (а.с. 14).

Відповідачка ОСОБА_3 заперечувала проти позову, вказуючи на цілковиту добровільність укладення позивачами договору дарування, повне розуміння ними правової природи правочину та на відсутність передбачених договором або законом підстав для розірвання договору, поставити під сумнів який позивачів стали підбурювати інші зацікавлені в майні родичі (а.с. 56-57 та ін.).

Позивачі пред`явили позов одночасно з підстав:

які встановлені законом для визнання правочинів недійсними:

ст. 228 ЦК України - правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства;

ст. 229 ЦК України - правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки;

ст. 233 ЦК України - правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини;

ст. 235 ЦК України - правові наслідки удаваного правочину,

та з підстави, яка встановлена законом для розірвання договору дарування - ст. ст. 727 ЦК України.

При цьому:

позивачі в заяві зазначили одночасно, що помилилися в правовій природі правочину, вважають договір дарування укладеним із метою приховати дійсний правочин про довічне утримання та удаваним правочином;

предметом позову позивачі визначили розірвання договору дарування від 06.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. за реєстровим № 807;

вимогу про визнання договору недійсним не було пред`явлено.

Пред`явлення позову в такий спосіб не ґрунтується на законі.

За змістом мотивації позову підставами для розірвання договору дарування наводяться ті, що встановлені законом для визнання правочину недійсним, що є недопустимим, оскільки умови для визнання правочину недійсним не є підставами для розірвання договору дарування. Визнання договору дарування недійсним (§ 2 глави 16 розділу VI ЦК України) і розірвання договору дарування (ст.ст. 651-654, 727 ЦК України) є різними цивільно-правовими інститутами, що виникають із різних підстав і тягнуть різні правові наслідки.

Своєю чергою, жодна з конкретних підстав для розірвання договору дарування, на які в заяві посилалися позивачі (ст. 727 ч. 1 ЦК України, що відтворені також у п. 3.2. договору дарування), не була обґрунтована позивачами по суті, не була встановлена і не була доведена.

Такі обставини вже самі по собі є достатніми підставами для відмови в позові.

Далі. Основними мотивам для розірвання договору дарування позивачі наводили те, що помилилися в правовій природі правочину та вважають договір дарування укладеним із метою приховати дійсний правочин про довічне утримання і удаваним правочином, тобто, наводили підстави, передбачені ст.ст. 229, 235 ЦК України для визнання договору недійсним і водночас не заявляли вимогу про визнання договору недійсним.

Одночасне поєднання зазначених позивачами в заяві підстав для визнання правочину недійсним недопустиме.

Положення ст. 228 ЦК України встановлюють умови недійсності правочину, який вчинено з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, а відтак порушує саме публічний порядок, при цьому, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, визнання у судовому поряду недійсним правочину, який у силу вимог закону є нікчемним, не вимагається, а вимога про визнання нікчемного правочину недійсним є неналежним способом захисту права (ст. 215 ч. 2, ст. 228 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Предметом доказування є спрямованість правочину на, зокрема, порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи, незаконне заволодіння ним.

Наявність підстав, передбачених ст.ст. 229, 233 ЦК України означає здійснення правочину позичальником за обставин, коли його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (ст. 203 ч. 3 ЦК України). Однак, ці різні вади волі: помилка, коли особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням); вплив тяжкої обставини - є взаємовиключними. У першому випадку особа вчиняє правочин добровільно, маючи на меті відповідний результат, проте - хибно оцінюючи дійсні обставини, в другому - особа вчиняє правочин хоча і добровільно, проте вимушено, в останньому випадку особа усвідомлює негативні для себе наслідки правочину і про помилку її щодо змісту, природи правочину, наслідків - не йдеться.

Здійснюючи фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України), обидві сторони усвідомлюють, що такий вчиняється без наміру створення передбачених ним правових наслідків, порушує вимоги ст. 203 ч.ч. 1, 5 ЦК України, у цьому випадку відсутні ознаки недійсності правочинів, установлені ст.ст. 229, 233 ЦК України.

За таких умов уже не має значення те, що жодна з вищевказаних підстав для визнання правочину недійсним не була належно обґрунтована, не була встановлена і не була доведена, в тому числі, не було обґрунтовано та доведено, який саме дійсний правочин сторони фіктивного правочину, якщо такий мав місце, мали на увазі і на яких умовах.

Договір дарування від 06.07.2021 укладений у належній нотаріальній формі (ст. 203 ч.ч. 1, 4, ст. 205 ч. 1, ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п. 4, ст. 209, ст. 639 ч. 1, ст. 717 ч. 1, ст. 719 ч. 2 ЦК України), з його змісту, що відображає дії сторін, убачається, що вони виконували при укладанні договору вимоги, зокрема, ст. 202 ч.ч. 1, 4, ст. 203 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 626-628, 638 ЦК України). У договорі містяться прямі застереження про те, що він не є мнимою чи удаваною угодою, дарування є цілком усвідомленим і добровільним. Договір потяг обумовлені ним правові наслідки (ст. 203 ч. 5 ЦК України). Доводи відповідачки про вільність волевиявлення позивачів при укладанні договору в належний процесуальний спосіб не спростовані.

Оцінюючи фактичні підстави та обставини, з яких пред`явлений відповідний позов, суд не позбавлений права самостійно застосувати норму права, яка відповідає вказаним підставам, характеру і суті спірних правовідносин, пред`явленим із указаних підстав вимогам, якщо позивач помилково, неточно послався на норми матеріального права. Однак, суд не вправі замість позивача визначати фактичні підстави позову, конкретні факти і обставини, з яких пред`явлені сформульовані позивачем вимоги, позаяк це суперечить принципу диспозитивності цивільного процесу та порушує права як позивача, так і право відповідача на захист від пред`явленого з визначених саме позивачем підстав позову. Безпідставним є ототожнення можливості за певних умов застосування судом норми права, на яку не послався позивач, із встановленням і оцінкою фактичних обставин справи, яка здійснюється лише з огляду на наведені позивачем підстави позову, надані ним або одержані судом встановленим процесуальним порядком докази щодо таких підстав, з урахуванням того, що наведення відповідних підстав, подання доказів і загалом доведення позову є обов`язком саме позивача, а не суду.

У справі, що розглядається, з огляду на зміст позовної заяви неможливо розглядати окремо факти і обставини з одного боку та правове обґрунтування з іншого, позаяк для кожної з правових підстав, указаних позивачами, повинні існувати відповідні реальні факти і обставини, які лише й можуть бути покладені в основу відповідного правового обґрунтування. Позовна вимога про розірвання договору дарування не обґрунтовується необхідними для її задоволення фактами і обставинами, а вимога про визнання договору недійсним відповідно до наведеного в заяві правового обґрунтування не була заявлена.

Суд ані першої, ані апеляційної інстанцій не вправі виходити при вирішенні справи за межі як підстав, так і предмета прозову.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову про розірвання договору дарування нерухомого майна та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляції, які теж пов`язуються з підставами для визнання договору дарування недійсним і не стосуються предмета позову по суті, правильності висновку суду першої інстанції про необхідність відмови в позові та законності рішення не спростовують.

Відтак з урахуванням положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України та на підставі ст. 375 цього Кодексу апеляцію позивачів слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рахівського районного суду від 28 вересня 2022 року - без змін.

Постанов набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 18 серпня 2023 року.

Судді